Konstantin Olimpov

Konstantin Konstantinovitš Olimpov, oik. Fofanov (ven. Константин Константинович Олимпов, Фофанов); (4. syyskuuta [J: 17. syyskuuta] 1889 Pietari, Venäjän keisarikunta – 17. tammikuuta 1940 Omsk, Neuvostoliitto) oli venäläinen runoilija. 
pienoiskuva|Konstantin Olimpov noin vuonna 1912

 Suku ja koulutus 
Konstantin Olimpov oli symbolistisen runoilijan Konstantin Mihailovitš Fofanovin (1862–1911) poika. Hänen kummisetänsä oli taiteilija Ilja Repin. Hän vietti lapsuutensa Hatsinassa. Aikalaismuistelmien mukaan tuleva runoilija varttui ikuisen rahanpuutteen, juopottelun ja riitojen ilmapiirissä. Pienessä kaksiossa asui kuusi lasta ja joukko kissoja, koiria ja lintuja.

Vuonna 1907 hän valmistui ruhtinas P. G. Oldenburgskin reaalikoulusta Pietarissa. Vuosina 1908-1910 hän oli Pietarin arkeologisen instituutin vapaaehtoinen työntekijä. Hän ei saanut arkeologin tutkintotodistusta, vaikka hän osallistui kaikkiin kursseihin ja pyyteli aikakauslehtien sivuilla opintojensa rahoitusta kirjanoppineilta.

Hän oli naimisissa ensimmäisen kerran englanninopettaja Maria Aleksandrovna Davydovan kanssa 1920-luvulla. Vuonna 1927 hän meni naimisiin toisen kerran.

 Kirjallinen ura 
Olimpov oli Igor Severjaninin ohella yksi ego-futurismin perustajajäsenistä. Lokakuussa 1911 Severjanin ja Olimpov perustivat Ego-kustantamon. Olimpov keksi kustantajan logon. Maaliskuussa 1912 kustantamo julkaisi Olimpovin ensimmäisen runokokoelman "Lentokonerunous. Hermosto 1. Ensimmäinen veri." (ven. Аэропланные поэзы. Нервник 1. Кровь первая). Heidän välisensä erimielisyydet saivat Severjaninin jättämään egofuturistiryhmän syksyllä 1912.

Olimpov perusti myös vuonna 1912 'Ego-runouden akatemian' (ven. Академии эгопоэзии) yhdessä egofuturisti Graal Arelskyn (Stefan Stefanovitš Petrov, 1889-1937) kanssa, jonka toiminta loppui vuonna 1914. Yhdessä Ivan Ignatievin kanssa ego-futuristit julkaisivat sanomalehtiä 'Pietarin sanansaattaja' (ven. Петербургский глашатай) ja 'Datšnitsa (ven. Дачница) sekä kirjallisuuskokoelmia.

Vuoden 1913 jälkeen runoilija julkaisi sarjan vihkosia, joissa oli runoja ja julistuksia: "Universumin vanhemman verbi. Huijarit ja paskiaiset [omistettu näille].” (ven. Глагол Родителя Мироздания. Негодяям и мерзавцам.), ”Kaikkeuden vanhemman esikuva. Idiooteille ja kretiineille. [omistettu näille]" (ven. Проэмий Родителя Мироздания. Идиотам и кретинам, 1916), "Universumin vanhemman Exodus" (ven. Исход Родителя Мироздания) ja "Universumin vanhemman Parrezia" (ven. Паррезия Родителя Мироздания, 1917). Ego-futuristeille tyypillinen itsensä ylistys saavutti Olympovissa rajansa ja ylitti ilmeisesti runollisen kuvaston rajat. Hän julisti itsensä "ilmiömäiseksi neroksi ja "itse aikakaudeksi" ja lopulta "universumin vanhemmaksi".

Vuonna 1922 hänen teoksensa "Anateema universumin vanhemmalle", joka on omistettu prostituutiolle ja prostituoiduille (ven. Анафема Родителя Мироздания) julkaistiin Petrogradissa lehtisten muodossa. Poliittinen johto kiinnostui hänen työstään. Saatuaan postissa lehtisen "Anateema", Kominternin johtaja Grigori Zinovjev käski selvittää, oliko Olimpov hullu. Lääkärintarkastuksessa päädyttiin seuraavaan: Olimpov kärsii tiettyjen henkisten kykyjen, erityisesti muistin, ylikehityksestä, mutta yleisesti ottaen hän on normaali. Georgi Ivanov kuvaili häntä muistelmissaan sanoin: "Ilmeisesti hullu, mutta ei täysin keskinkertainen."

 Myöhemmät elämänvaiheet 
Runoilija seurasi innostuneena lokakuun 1917 tapahtumia ja ilmoittautui vapaaehtoiseksi Puna-armeijaan. Olympov oli perustuslakia säätävän kokouksen kolmen piirin vaalilautakunnan puheenjohtaja ja lähes ainoa bolševikkien kannattaja. Sen jälkeen hän työskenteli agitaattorina ja postinkantajana Puna-armeijassa, kunnes pakeni olemattomien ruoka-annosten vuoksi vuonna 1921 ja tuli takaisin Pietariin vuonna 1925.

Myöhemmin hän toimi kauppiaana, työskenteli 1920-luvun puolivälissä teurastamossa, isännöitsijä vuonna 1930 ja työmiehenä tehtaassa. Hänen asuntonsa Širokaja-kadulla koostui kahdesta asumattomasta huoneesta ja asutusta keittiöstä; yhdessä huoneessa oli kaikenlaista roskaa, toisessa oli hänen isänsä muistolle omistettu museo. Nuoret ystävät viihtyivät vihreän lampun valossa kuunnellen sekä itse Kostantinin ja hänen isänsä Konstantin Fofanovin runoja.

Olimpov pidätettiin syyskuussa 1930 "Leningradin boheemien kirjailijoiden joukossa olevan neuvostovastaisen ryhmän" yhteydessä esseensä nimeltä "Minun halveksijat" (tai sortajat) (ven. Моим хулителям) vuoksi. Olympov vahvisti kuulustelun aikana runonsa poliittisen luonteen, vaikka hän vakuutti tutkijoille, että hän kritisoi siinä Trotskia ja muita. Hän myönsi myös, että: "runo ei ole vanhentunut, toistaiseksi luin sen ja nyt luen sen kaikille ja myös työntekijöille." Tammikuussa 1931 hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen. Helmikuussa 1931 hänet tuomittiin uudelleen 10 vuodeksi vankeuteen "neuvostovastaisen laittoman kirjailijaryhmän" Severin yhteydesssä.

Konstantin Olimpov kuoli köyhyydessä ja unohdettuna Omskissa 17. tammikuuta 1940. Toisten tietojen mukaan Olimpov vapautettiin vuonna 1938, hän muutti Barnauliin yhden veljensä luo ja kuoli pian sen jälkeen vuonna 1940.

 Aiheesta muualla 

 Konstantin Olimpovin elämäkerta, teokset ja runoja (venäjäksi)

 Lähteet 

Luokka:Venäläiset runoilijat
Luokka:Neuvostoliittolaiset runoilijat
Luokka:Vuonna 1889 syntyneet
Luokka:Vuonna 1940 kuolleet