Musta Canaan

Musta Canaan on yhdysvaltalaisen pulp-kirjailija Robert E. Howardin kauhunovelli, joka ilmestyi Weird Talesissa vuonna 1936. Matti Rosvallin suomennos julkaistiin Outoja tarinoita -sarjan neljännessä osassa vuonna 1992.

 Juoni 

Novellin kertoja Kirby Buckner on syntynyt Yhdysvaltain eteläosien soilla, Canaan-nimisellä rämemaalla. New Orleansissa hän kuulee kotiseutunsa olevan vaikeuksissa ja suuntaa kiireesti Grimesvillen kaupunkiin. Matkalla hän kohtaa salaperäisen naisen, jolla on sekä mustia että valkoisia sukujuuria. Buckner huomaa himoitsevansa naista, mutta nainen pilkkaa häntä ja kehottaa mustia seuralaisiaan surmaamaan Bucknerin, joka kuitenkin pääsee pakoon.

Buckner saapuu Grimesvilleen ja kuulee poppamies Saul Starkista, joka on yllyttänyt paikalliset mustat kapinaan. Valkoiset ovat saaneet vangiksi mustan miehen, jota Buckner päättää kuulustella. Mies pelkää Starkin ”panevan hänet suohon” mutta suostuu lopulta kertomaan Starkin mökin sijainnin, jonne Buckner suuntaa. Stark ei ole kotona, mutta Buckner aistii epämääräisen vaaran eikä uskalla astua sisään. Paluumatkalla hän kohtaa jälleen salaperäisen naisen, joka kehuskelee langettaneensa Bucknerin ylle lumouksen ja kutsuvansa hänet luokseen vielä samaisena yönä.

Auringon laskiessa Buckner ei kykene vastustamaan kutsua. Ystävänsä Jim Braxtonin kanssa hän suuntaa mustien kylään Gosheniin, missä noitanainen odottaa heitä. Buckner on loitsun edessä avuton, mutta Braxton ampuu naista, joka katoaa taas eivätkä miehet löydä ruumista. Suosta hyökkää pelottava olento, jota miehet eivät kunnolla näe. Se surmaa Braxtonin, ja Buckner joutuu loitsun orjuuttamana katselemaan, kuinka Starkin johtamat mustat harjoittavat voodoo-menojaan. Rituaalin päätteeksi Stark kaavailee surmaavansa Bucknerin.

Noitanainen saapuu paikalle ja tanssii musiikin tahdissa, mutta musiikin päätyttyä hän lyyhistyy elottomana maahan. Braxtonin luoti oli osunut hänen sydämeensä, ja vain taikuus piti hänet hengissä rituaalin loppuun asti. Mustat pakenevat peloissaan ja luopuvat kapina-aikeistaan. Buckner seuraa Starkia ja surmaa tämän. Hänelle selviää myös se, mitä vangittu mies tarkoitti ”suohon panemisella”: Stark muutti vihollisensa sammakkomaisiksi rämehirviöiksi, jotka tottelivat luojaansa sokeasti. Buckner ei kerro tapahtuneesta tovereilleen, mutta tieto kauheasta totuudesta luo hänen ja Canaanin mustien välille julkilausumattoman siteen.

 Kirjoittaminen ja julkaisu 

”Mustan Canaanin” taustalla oli Kaakkois-Yhdysvaltojen kansanperinne ja erityisesti kertomus ”manaajamies Kellystä”. Howardin isoisä Williama Benjamin Howard muutti vuonna 1858 arkansasilaiseen Holly Springsin pikkukaupunkiin. H. P. Lovecraftille vuoden 1930 lopulla lähettämässään kirjeessä Howard kertoi Kellyn kongolaistaustaisen Kellyn ”pitäneen otteessaan” alueen mustaa väestöä ja parantaneen taikuudella sairauksia. Myöhemmin Kelly alkoi harjoittaa mustaa magiaa, ja häntä pelättiin jopa enemmän kuin Paholaista, kunnes hän eräänä yönä katosi. Lovecraft kehotti Howardia kirjoittamaan käyttämään Kellyä kauhutarinoissaan, mutta vastauksessaan Howard arveli, ettei kykenisi tekemään oikeutta niin vaikuttavalle hahmolle. Pian hän ilmeisesti muutti mieltään ja tarjosi öljy-yhtiö Texacon lehdelle The Texaco Starille artikkelia ”Kelly the Conjure-Man”, jota ei kuitenkaan hyväksytty lehteen. Myöhemmin Kelly muuttui kuvitteelliseksi Saul Starkiksi, ”Mustan Canaanin” pelottavaksi antagonistiksi.

Howard kirjoitti ”Mustan Canaanin” ensimmäisen luonnoksen todennäköisesti kesällä 1933, sillä saman vuoden syyskuussa hän lähetti sen agentilleen Otis Adelbert Kline. 25. syyskuuta 1933 Kline lähetti käsikirjoituksen New Yorkin -edustajalleen Jessica Millerille. Ei tiedetä, mihin lehtiin Miller tarjosi novellia tai millaisia korjauksia kustannustoimittajat siihen ehkä vaativat. Howard joka tapauksessa pyysi käsikirjoituksen takaisin ja kirjoitti novellin uudestaan. Howard lähetti Klinelle korjatun version syksyllä 1934. Miller toimitti sen edelleen pulp-lehti Weird Talesiin 19. elokuuta 1935, joka hyväksyi sen julkaisuohjelmaansa 10. lokakuuta. Novelli ilmestyi Weird Talesin kesäkuun 1936 numerossa. Lehti maksoi novellista 120 dollaria, mistä Howardin osuus oli 108 dollaria Klinen saadessa erotuksen.

Julkaisuvaikeuksien vuoksi Howard kirjoitti novellista useita versioita. Kustannustoimittajien vaatimusten vuoksi Howard joutui vähentämään himoa, jota ”Mustan Canaanin” päähenkilö kokee ei-valkoista naista kohtaan. Lopullista versiota Howard piti ”silvottuna” versiona, jonka alkuperäinen tematiikka oli muutosten seurauksena lähes tyystin kadonnut. August Derlethille toukokuussa 1936 lähettämässään kirjeessä Howard totesi tarinan saaneen alkunsa ”hyvänä juttuna”, mutta Weird Talesissa julkaistu versio kannatti hänen mielestään sivuuttaa kokonaan. Valmiin käsikirjoituksen lisäksi novellista on säilynyt otsikoimaton synopsis, joka todennäköisesti edustaa alkuperäistä tarinaa ennen kustannustoimittajien vaatimia muutoksia. Sensuroimaton käsikirjoitus ei ole säilynyt.

 Teemat 

”Musta Canaan” edustaa niin kutsuttua etelävaltiogotiikkaa. Se on yksi monista Howardin kauhunovelleista, jotka sijoittuvat Etelä-Yhdysvaltojen rämeille ja metsiin. ”Kyyhkyjen helvetistä” ohella se on niistä tunnetuin. Novellien kielenkäyttö ja asetelmat ovat herättäneet syytöksiä rasismista,Burke 2008, s. xxiv; Finn 2013, s. 100. sillä valkoisten ja mustien välinen konflikti on niiden keskeinen teema. Tummaihoiset naiset ja Yhdysvaltain mustan väestön elämäntapa kuvataan stereotyyppisesti. Emil Petajalle 6. marraskuuta 1935 lähettämässään kirjeessä Howard kertoi ”Mustan Canaanin” perustuvan ”tosielämän henkilöön ja realistisiin lavasteisiin”, joista jälkimmäisiä hän tosin oli suuresti muutellut. Tarinan kuvitteellinen Canaan on todellisuudessa Arkansasin kaakkoiskolkka Tulip Creekin ja Ouachita Riverin välissä lähellä Howardien vanhoja kotiseutuja.

Elämäkerturi Mark Finnin mukaan ”Musta Canaan” on yksi monista novelleista, joissa Howard käsittelee barbaarien kapinaa sivistystä vastaan. Joskus barbaarit menestyvät, joskus he kärsivät tappion. Riippumatta siitä, kumpi osapuoli voittaa, on voitto aina lopultakin vain väliaikainen. ”Mustan Canaanin” kaltaisissa novelleissa asetelma siirtyy kaukaisesta historiasta tai fantastisista rinnakkaismaailmoista nykyaikaan ja sen ristiriitoihin, mikä tekee siitä tulenaran. Finn huomauttaa, ettei ”Mustan Canaanin” päähenkilö Kirby Buckner koskaan kiduta tai tarpeettomasti pahoinpitele mustia vihollisiaan vaan suhtautuu näihin muita valkoihoisia hahmoja ymmärtäväisemmin. Toisaalta Buckner ei missään vaiheessa myönnä mustien aseman olevan epäoikeudenmukainen, eikä hän myöskään kykene saamaan aikaan minkäänlaista muutosta. Rasistinen kielenkäyttö on varattu dialogiin, joka on kirjoitettu puhekieliseen tyyliin. Muuten Howard pitäytyy omana aikanaan asiallisina pidetyissä ilmauksissa. Finn pitää Howardin suhtautumista rotuun ja vähemmistöihin ristiriitaisena, mikä heijastuu hänen kaunokirjallisuuteensa.Finn 2013, s. 99–102.

 Vastaanotto 

”Musta Canaan” valittiin Weird Talesin lukijaäänestyksessä kesäkuun 1936 numeron parhaaksi tarinaksi, jaetulle ykkössijalle Thorp McCluskyn jatkosarjan Loot of the Vampire kanssa. Kiitosta saivat varsinkin Howardin kertomuksen vahva paikallisväri ja voodoon tuntemus sekä tarinan ”outous”, mikä erotti sen kaavamaisista ja väkivaltaiseen toimintaan painottuneista Conan-kertomuksista.Weird Tales August–September 1936, s. 250, 251, 254, 256. Howardin kuoltua Lovecraft kirjoitti muistokirjoituksen, jossa kiitti ”Mustan Canaanin” paikallistuntemusta ja elävästi kuvattua miljöötä sekä ”otteeseensa puristavaa kauhua”.Lovecraft 1995, s. 124. E. F. Bleiler (1983) piti novellia hienona regionalistisena kauhukertomuksena, mikäli lukija kykenee sietämään tarinan karkean rasismin.Bleiler 1983, s. 258.

Suomeksi novelli julkaistiin Jalavan kustantamassa antologiassa Outoja tarinoita 4 vuonna 1992. Sarjan toimittajan Markku Sadelehdon mukaan ”Musta Canaan” on ”upea tarina, joka karakterisoi ominaisuuksia joiden avulla Howard on noussut suureksi genrekirjailijaksi, hänen spontaanisuuttaan ja voimaansa”. Tähtivaeltajan Toni Jerrman otti Howardin novellin esille Outoja tarinoita 4 -kokoelman arviossaan kirjan keskitasoa parempana, ”ihan toimivana” kertomuksena.Jerrman, Toni: Outoja tarinoita 4. Tähtivaeltaja 4/1992. Boris Hurtta kuvasi Portti-lehden arviossaan kertomuksen sisältävän vauhtia, väkivaltaa ja kiihkorasistista otetta. Novellin kerronta on hänestä hiukan ohutta ja kioskimaista.Hurtta, Boris: Outoja tarinoita 4. Portti 3/1992.

 Huomautukset 

 Lähteet 



 Lovecraft, H. P.: In Memoriam: Robert Ervin Howard. Teoksessa 



 Viitteet 

Luokka:Kauhunovellit
Luokka:Robert E. Howardin novellit
Luokka:Vuoden 1936 kirjat