Suomen Kommunistisen Puolueen talous

Suomen Kommunistisen Puolueen talous käsittelee SKP:n taloudellista toimintaa Suomessa ja Neuvostoliitossa vuosina 1918–1992. Puolue rahoitti toimintaansa muun muassa monenlaisella yritystoiminnalla, keräyksillä ja jäsenmaksuilla. Keskeisen osan tuloista muodosti Neuvostoliitolta tullut avustus. Vuoteen 1944 asti kaikki puolueen toiminta Suomessa oli laitonta, mutta myös julkinen puolue harjoitti harmaata taloutta aina 1980-luvulle asti.

Puoluetaloudesta vastasi taloudenhoitaja. Tehtävässä toimivat Antti Aaltonen (1944–1966)Leppänen 1999, s. 168–169., Olavi Kortealho (1966–1985), Jorma Sorvari (1985–1988) ja Ossi Viljakainen (1988–199x). Myös pääsihteereillä ja liikelaitosten johtajilla oli keskeinen rooli talousasioissa. Puolueen tilintarkastukset laati talouden tarkastustoimikunta.

Kommunistien talousasioista vastanneita keskusjärjestöjä olivat Demokraattisten Kustantajain Liitto, Kansantalojen Liitto ja Kulttuurityön Keskus. Säästöjä ja lainoja koordinoivat Kansan Keskus-Kassa, SKDL:n Yhteisrahasto ja SKDL:n Rakennusrahasto. Puolueen hallinnoimista säätiöistä taloudenhoitoon liittyivät etenkin SKP:n tukisäätiö, Työväenjärjestöjen Eläkesäätiö, Työväenjärjestöjen Tukisäätiö ja Yrjö Sirolan Säätiö. Puolueen tärkeimpiä yrityksiä olivat Fexima, Kansankulttuuri, Variant ja Yhteistyö.

 Historia 
 Alkuvuodet 

SKP oli perustettaessa varsin varakas puolue, sillä järjestö sai käyttöönsä Venäjälle paenneiden työväenliikkeen johtajien mukaansa ottamat järjestöjen rahat. Suomen sosialidemokraattien ulkomainen järjestö päätti luovuttaa omaisuutensa SKP:lle 4. syyskuuta 1918.Saarela 2001, s. 208. SKP:llä oli Venäjällä laaja yritysverkosto, johon kuului muun muassa tehtaita, maatiloja ja työpajoja. Toiminnalla pyrittiin luomaan työpaikkoja Suomesta paenneille punaisille. SKP:llä oli kuitenkin myös suuret menot ja säästöt hupenivat nopeasti. Yritystoiminta osoittautui tappiolliseksi ja omistukset luovutettiin varsin pian neuvostovaltiolle. NKP ja Komintern alkoivat avustaa puoluetta vuodesta 1920 alkaen ja SKP tuli pian riippuvaiseksi tästä rahoituksesta.Saarela 2001, s. 209–210.

 Kominternin aika 1919–1943 

Vuonna 1921 järjestön menot olivat noin 5,4 miljoonaa markkaa, joista noin 4,3 miljoonaa tuli NKP:ltä. SKP:n palkkalistoilla oli tuolloin 80 työntekijää. Vuonna 1922 tukea tuli 4 miljoonaa, mutta seuraavina vuosina summat pienenivät ja SKP karsi toimintojaan. 1920-luvun loppupuolella avustus oli keskimäärin 2,5 miljoonaa vuodessa. Lisäavustuksia annettiin esimerkiksi vaalityöhön. Rahoista valtaosa käytettiin 1920-luvun alussa Neuvostoliitossa, mutta vuosikymmenen puolivälistä alkaen suurin osa tuli Suomeen. Suomessa varat käytettiin pääasiassa työntekijöiden palkkoihin ja elinkustannuksiin. Myös lehdistöä, ammattiyhdistysliikettä ja vangittujen omaisia tuettiin. Tuki saapui maahan skandinaavisten kuriirien välityksellä ja Neuvostoliiton lähetystön kautta dollareina, kruunuina tai puntina sekä joskus ruplina. Myös jalokiviä käytettiin. Neuvostoliiton lisäksi liike sai tukea amerikansuomalaiselta työväenliikkeeltä.Saarela 2001, s. 209, 211–212, 214–218.

SKP sai rahaa myös Suomeen suuntautuneesta salakuljetuksesta, mustan pörssin kaupasta ja valuuttakeinottelusta. Hämäriä liiketoimia johtivat puolueen sotilastoiminnasta vastanneet Rahjan veljekset Jukka ja Eino. Vuonna 1923 puolue väärensi ja levitti keskuskomitean luvalla tuhannen markan seteleitä.Saarela 2001, s. 206-207, 218 Puolue sai lisäksi vähäisiä tuloja kirjamyynnistä ja jäsenmaksuista.

Komintern vähensi tukeaan huomattavasti 1930-luvun alussa, kun kommunistien julkinen toiminta Suomessa vaikeutui. Internationaalin rahoitus SKP:n toiminnalle Neuvostoliitossa lakkautettiin.Paastela 2003, s. 162–163, 205–206, 220, 301. Perustettiin SKP:n tukiryhmät, jotka keräsivät varoja Neuvostoliiton punapakolaisilta.Rentola 2001, s. 220. 1930-luvun puolivälissä SKP sai Kominterniltä noin 25 000 markkaa kuukaudessa Suomen toimintoja varten. Rahat välitettiin Tukholman toimiston kautta. Yhteys katkesi vuonna 1937, mikä johti maanalaisen organisaation heikkenemiseen.Rentola 1994, s. 86–87, 95.Rentola 2001, s. 221–222.

 1940- ja 1950-luvut 

Vuonna 1945 SKP:n varallisuus koostui suurelta osin avustuksista, jotka valtiolta korvauksia saaneet entiset poliittiset vangit luovuttivat Yrjö Sirolan Säätiölle. YSS jakoi rahaa SKP:lle ja muille kansandemokraattisille järjestöille.Leppänen 1994, s. 138. Piirien talous perustui jäsenmaksujen piiriosuuksiin, arpajaisiin, myyjäisiin, lahjoituksiin ja monenlaiseen yritystoimintaan. Kiinteistöjen rakentamisessa ja yritystoiminnan pyörittämisessä hyödynnettiin runsaasti talkootyötä.Leppänen 1994, s. 176–177.

1940-luvun lopussa kansandemokraattisen liikkeen taloudenhoitoa keskitettiin. Muodostettiin postisiirtotili- ja säästötoimintaa hoitanut Kansan Keskus-Kassa sekä SKDL:n Yhteisrahasto. Keskus-Kassaan talletettiin kansandemokraattisten yhdistysten säästöt, joilla lainoitettiin liikkeen järjestöjen hankkeita. Yhteisrahastoon koottiin varoja jäsenille suunnatuista avustuskeräyksistä vaali- ja muita kampanjoita varten. Kiinteistöasioista vastaamaan perustettiin Kansantalojen Liitto. Toimitalojen ja kirjapainojen rakentamista koordinoitiin SKDL:n Rakennusrahaston kautta. Piirien kirjanpito keskitettiin Helsinkiin. Lehdistön taloutta ohjaamaan muodostettiin Demokraattisten Kustantajain Liitto.SKP:n 9. edustajakokouksen pöytäkirjan liite: SKP:n vuosien 1948, -49 ja -50 tilinpäätökset ja taloudenhoitoa käsittelevä kertomus VIII ja IX puoluekokouksien väliseltä ajalta 1951 Liikkeen omistamien yhtiöiden taloudenhoitajat kehittivät yhteistyötään taloudenhoitajien kerhossa. SKP:n talousosasto järjesti kursseja paikallistoimijoille.

1940- ja 1950-luvun vaihteessa SKP:n taseen merkittävimmät tuloerät olivat jäsenmaksut ja arpajaiset. Vuonna 1950 SKP:llä oli taseen mukaan tuloja noin 15 miljoonaa markkaa, ja puolue teki tappiota 3,7 miljoonaa. Tappioita kertyi muun muassa Työkansan Sanomista ja Kommunisti-lehdestä.

SKP:n vuoden 1954 sääntömuutoksessa muodostettiin tarkastuskomitea, jonka tehtävänä oli valvoa puolueen hallintoa, tilejä, varallisuutta ja puoluetoimiston juoksevia asioita. Puolueen omistamien yhtiöiden valvonnan tarkastuskomitea suoritti hallintoelimiin kuuluneiden puoluejäsenten ja tilintarkastajien avustuksella. Tarkastuskomitean ensimmäinen puheenjohtaja oli Kansankulttuurin toimitusjohtaja Toivo Torvi.SKP:n 11. edustajakokouksen pöytäkirjan liite: SKP:n tarkastuskomitean kertomus toiminnastaan X edustajakokouksen jälkeen 3.5.1957 Vuoden 1957 sääntömuutoksessa tarkastuskomitean aiemmat tehtävät siirrettiin talouden tarkastustoimikunnalle ja (puoluerikkeitä valvonut) kontrollikomitea nimettiin tarkastuskomiteaksi. Tarkastustoimikunnan asemaan ei jatkossa tehty muutoksia  ja se vastasi puolueen tilintarkastuksista konkurssiin asti.

 Neuvostoliiton avustukset 1944 jälkeen 

SKP sai jälleen 1940-luvun lopulta alkaen runsaasti tukea Neuvostoliitosta. Suoran rahallisen tuen ohella varoja kanavoitiin puolueelle muun muassa neuvostotaiteilijoiden kiertueilla, kirjallisuuden välitystoiminnalla ja Neuvostoliiton omistamien suomalaisten yritysten kautta. Usein mukana yhteistyössä oli Suomi–Neuvostoliitto-Seura. Neuvostoliitto lahjoitti tai myi kommunisteille Suomessa ollutta omaisuuttaan. NKP:n ja SKP:n kontrolloiman idänkaupan voittoja ohjattiin säännöllisesti puoluetyöhön. Hyviä tuottoja tarjosi varsinkin säännösteltyjen tuotteiden kuten tupakan ja kahvin välitys. Toiminta oli osin laitonta ja sisälsi muun muassa veronkiertoa. Keskeinen toimija kuvioissa oli vientiyritys Seximo, joka SKP:n hallintaan siirryttyään nimettiin Feximaksi.Rentola 2001, s. 224–225. Suojelupoliisi sai tietoonsa osan hämäristä liiketoimista mutta ulkopoliittisista syistä johtuen niitä ei pyritty aktiivisesti estämään.Rentola 2001, s. 227–228. SKP:ssä ulkomainen rahoitus oli tabu ja sen yksityiskohdista tiesi vain puolueen ydinjohto.Rentola 1997, s. 176–179. Neuvostoliiton ohella SKP:tä tukivat pienimuotoisemmin myös muut Euroopan sosialistiset maat. Puolue sai veljespuolueilta muun muassa matkoja ja opiskelupaikkoja. DDR:llä oli keskeinen rooli kommunistien lehtiyhtiöiden konehankinnoissa.Rentola 2001, s. 225, 232–233.

SKP sai vuosina 1946–1948 suoraa rahallista tukea NKP:ltä yhteensä 55 miljoonaa markkaa. Vuodesta 1950 alkaen keskeinen rahoitusväline oli Kominformin yhteyteen perustettu Bukarestista johdettu Kansainvälinen ammattiyhdistysrahasto vasemmistotyöväenjärjestöjen tueksi. Varat tulivat Neuvostoliitosta ja Kiinasta ja päätökset teki NKP:n kansainvälinen osasto. SKP:n saama osuus rahaston kokonaistuesta oli väestömäärään suhteutettuna suurempaa kuin millään muulla puolueella ja rahamäärällisesti kolmanneksi suurinta IKP:n ja RKP:n jälkeen.Rentola 2001, s. 226. Rahasto lahjoitti SKP:lle vuosina 1950–1966 noin 400 000–900 000 dollaria vuodessa. Avustus kattoi tuolloin puolueen budjetista noin 5–10 prosenttia.Thing 2001, s. 291–292. Vuonna 1970 sai rahastolta yhteensä noin 3,8 miljoonaa markkaa. NKP käytti rahaa painostuskeinona pitääkseen puolueen koossa ja SKP:n helmikuussa pidetty ylimääräinen edustajakokous varmisti puolueen eheyden lisäksi neuvostotuen. Tuki mahdollisti osapuolisopimuksen vaatiman kaksinkertaisen miehityksen, jossa enemmistölle ja vähemmistölle taattiin edustus puolue-elimissä. Kimmo Rentolan mukaan SKP:n enemmistö olisi voinut tulla toimeen ilman Neuvostoliiton taloudellista tukea, mutta sillä ei ollut varaa ulkopoliittiseen välirikkoon, joka olisi johtanut myös sisäpoliittiseen paitsioon.Rentola 2005, s. 88.Rentola 2001, s. 231. SKP sai rahastosta 1970-luvun alussa noin miljoona dollaria vuodessa. Vuosina 1978–1983 tuki oli 4,3–6,6 miljoonaa markkaa vuodessa. 

Pääsihteeri Ville Pessi lunasti avustukset KGB:n ulkomaantiedustelun edustajilta henkilökohtaisestiRentola 2009, s. 79–80. 1940-luvulta 1980-luvun alkuun asti.Rentola 2001, s. 224, 227–228, 233–235. Puolueella oli tilikirjojen ulkopuolella pidetty niin sanottu B-kassa, jonka kautta maksettiin muun muassa piirijärjestöjen tappioita.Leppänen 1999, s. 168–169, 399. Toisaalta pimeää rahaa päätyi virallisiin taseisiin, kun varoja kierrätettiin ja pestiin piirien kautta esimerkiksi arpajaisvoittojen palautuksina. Pessin alaisuudessa rahoista vastasivat Olavi Kortealho, Erkki Kivimäki ja Armas Vinberg. Tuki käytettiin pääasiassa puoluetoimintaan ja lehdistön ylläpitoon.Rentola 2001, s. 228–229. 1980-luvun alussa rahoja alkoi välittää Pessin ohella Taisto Sinisalo. Pessi kuoli marraskuussa 1983 ja vuodesta 1984 alkaen Sinisalo oli rahastotuen ainoa vastaanottaja. Tuki kulkeutui jatkossa vain puolueesta erotetun vähemmistön käyttöön.Rentola 2001, s. 233–235, 289. 

Vuodesta 1986 alkaen Neuvostoliitto tuki taloudellisesti yksinomaan vähemmistöä. Puoluetaloudelle keskeinen Yhteistyö Osakeyhtiö menetti Neuvostoliitosta tulleet painotilaukset ja joutui taloudellisiin vaikeuksiin.”Kun vois joskus elää niin, että kirjoittaa lehteen” Päätoimittaja Erkki Kauppilan haastattelu. Teoksessa , s. 38.

 1980-luku ja konkurssi 

1980-luvun alussa SKP myi Koiton talon, josta kertyi kassaan lopulta 140 miljoonaa markkaa. Varat olivat SKP:n enemmistöjohdon hallinnassa ja ne turvasivat taloudellisen itsenäisyyden. Riippuvuus Neuvostoliitosta väheni ja oppositio oli siten mahdollista erottaa puolueesta. 

SKP:n ympärille rakennettiin monimutkainen rahansiirtoja hoitanut yritys-, yhdistys- ja säätiöketju, johon kuuluivat muun muassa Fexima Oy, Sosialististen maiden yhteistyöyhdistys ja SKP:n tukisäätiö. SKP:n varoja sijoitettiin monenlaisiin kohteisiin kondomeista kiinteistöihin. SKP:n sijoitusyhtiöitä olivat 1985 perustettu Corona-Invest ja 1987 muodostettu Sijoituslinkki. Toimintaa johti SKP:n taloudenhoitajaksi vuonna 1985 valittu Jorma Sorvari. Sijoitukset paljastuivat epäonnistuneiksi vuonna 1988, jolloin Sorvari erotettiin ja poliittinen toimikunta erosi. 

Kasinopelistä kertyi tappioita noin 50 miljoonaa markkaa, mutta järjestöllä oli vielä 1990-luvun alussa runsaasti varallisuutta. Alkuvuonna 1990 kansandemokraattisen liikkeen koko varallisuuden arvoksi laskettiin 150 miljoonaa markkaa. Omaisuus tuhottiin lopullisesti vuonna 1990 tehdyissä kaupoissa. SKP:n varat oli tarkoitus siirtää välikäsien kautta Vasemmistoliiton käyttöön ja puolue ajettiin suunnitelmallisesti konkurssiin. Toimintaa johti Variant Oy. Laman iskettyä operaatio epäonnistui. SKP haettiin konkurssiin vuonna 1992, kun puolueella oli velkaa 70 miljoonaa. Variant meni konkurssiin lokakuussa 1993.

 Jäsenmaksut 
Vuonna 1923 jäsenmaksuksi määriteltiin prosentti kuukausituloista.Saarela 2002, s. 24. Syksyllä 1924 otettiin käyttöön järjestelmä, jossa alle 1 500 markkaa ansainneet maksoivat 5 ja yli sen ansainneet 10 markkaa. Vuonna 1924 jäsenveron maksoi 12 ja vuonna 1930 noin 35 prosenttia jäsenistä. Maanalaisella kaudella Suomessa oli maksavia jäseniä parhaimmillaan 390 vuonna 1927.

Julkisella kaudella maksut määriteltiin ansiotuloihin perustuvilla taulukoilla. Maksut kerättiin aluksi kuukausittain ja myöhemmin neljännesvuosittain. Alin maksuluokka oli 10 penniä kuussa vuonna 1963, 30 penniä vuonna 1973 ja 1 markka vuonna 1979. Ylärajaa ei ollut. Vapautuksen saattoi saada esimerkiksi sairauden tai työttömyyden perusteella. Osaston tuli harkita jäsenen erottamista, jos maksut jäivät rästiin yli vuoden ajalta.Jäsenmaksutaulukko (SKP 1963); Jäsenmaksutaulukko voimassa 1.1.1973 alkaen (SKP 1973); Jäsenmaksutaulukko voimassa 1.1.1979 alkaen (SKP 1979) SKP:n jäsenmaksut olivat huomattavasti korkeampia kuin muilla puolueilla. Jäsenmaksujen ohella puolue keräsi esimerkiksi (vapaaehtoisia) vaalitukimaksuja.

Vuosina 1949–1950 SKP:lle kertyi jäsenmaksuista noin 4,9–5,4 miljoonaa markkaa vuodessa. 1950-luvun puolivälissä tuotto oli 11,8–14,7 miljoonaa.SKP:n 11. edustajakokouksen pöytäkirjan liite: Tulostaseet vuosilta 1954-1956 1957

 Luettelo SKP:n yhtiöstä 
Luettelo sisältää SKP:n keskusjärjestön osittain, kokonaan tai bulvaanien (yhteisöt ja henkilöt) kautta omistamat yhtiöt. Myös puolueen piiri-, kaupunki- ja aluejärjestöt sekä osastot harjoittivat monenlaista yritystoimintaa.
 Nimi Toimiala Yhtiömuoto Aloitti Lopetti Omistussuhde Muuta Ajan Mainos mainostoimisto osakeyhtiö 1953  yksityishenkilöiden kautta myytiin 1980-luvulla Corona-Invest sijoitustoiminta osakeyhtiö 1985  SKP:n hallinnassa Viestintälinkin, Fennosevin ja Corona-Tilien kauttaSKP:n 22. edustajakokouksen pöytäkirjan liitteet: 49 Otto Viljakaisen alustava puheenvuoro tilikertomuksen käsittelystä 22.2.1990, 50–53 ja 55–57 Tilintarkastuskertomukset, tilintarkastuspöytäkirjat ja tasekirjat 1987–1989 Corona-Tilit  osakeyhtiö   kansandemokraattisen liikkeen omistuksessa Fennosev  osakeyhtiö   SKP:n omistama  Fexima (II)  osakeyhtiö 1988 1990  Variantin tytäryhtiö, myytiin 1990 Fexima (III)  osakeyhtiö 1990    Herimex vienti, tuonti osakeyhtiö   Ossi Rinteen kautta  Helsingin Kulttuuritalo kiinteistö osakeyhtiö   osaomistus  Herttoniemen Painotalo kirjapaino osakeyhtiö 1989 1991 aluksi 100 %, myöhemmin yhteisomistus Maakansan kanssa teki konkurssin Hämeentien Rauta- ja Metalliliike rautakauppa osakeyhtiö   yksityishenkilöiden kautta  Kansankulttuuri (KK) kustantamokirjakauppa osakeyhtiö 1940Markku Henriksson (toim.): Työväenliikkeen tietokirja (Tammi 1974), s. 254–257. 1986Hannu Marttila : Uusi Taifuuni erikoistuu Itä-Euroopan kirjallisuuteen Helsingin Sanomat 24.6.1992 17 % (1946), 80 % (1969/1980), 24 % (1982), hallinta omien ja Yhteistyön osakkeiden kautta (1986) työtä jatkoi SN-kirjat Keski-Suomen Lomakeskus lomatoiminta     siirtyi puolueelle Keski-Suomen Lomakeskus -yhdistykseltä Kiinteistö Oy Kotkankatu 9 kiinteistö osakeyhtiö   osaomistus  Kustannusosakeyhtiö Savon Sana kustantamo osakeyhtiö   Yhteistyön kautta  Kustannusosakeyhtiö Vapaa Sana kustannus osakeyhtiö 1940  46 % (1946)Kustannusosakeyhtiö Vapaa Sana porssitieto.fi 2025 Kuvatyö kuvalaattojen valmistus osakeyhtiö 1923 1958  fuusioitiin YhteistyöhönPainavaa yhteistyötä 1979, s. 80–93. Raittiustalo Osakeyhtiö Koitto kiinteistö osakeyhtiö   vähemmistöosakas 1965 asti, osake-enemmistö 1965 alkaen sai lahjoituksena Yrjö Sirolan Säätiön ja Kulttuurityön Keskuksen osakkeet 1965, myytiin Feximalle 1981Hannu Miettunen: Kuinka korroosio eteni – ja vei Koitosta Koittoon (pro gradu, Turun yliopisto 2020), s. 46–57, 69, 71, 75, 88, 99, 116–117. OR-Invest–Variant (I) (19xx–1988)  osakeyhtiö   Variant kansandemokraattisen liikkeen omistuksessa  Rakomo  osakeyhtiö    Feximan tytäryhtiö, omisti Feximan osake-enemmistön 1979–1980 alkaen Sijoituslinkki sijoitustoiminta osakeyhtiö 1987 1988 SKP:n hallinnassa Viestintälinkin, Fennosevin ja Corona-Tilien kautta teki konkurssin Suomen Kuvatyö–Eastern Export Holding (1974–1981)  osakeyhtiö 1974  Feximan toimitusjohtaja Ossi Rinteen kautta omisti Feximan osake-enemmistön 1979–1980 asti, myytiin Corona-Investille 1989 Telimpex      Feximan tytäryhtiö Uusi Nainen kustannus osakeyhtiö 1982  osaomistus Yhteistyön kautta  Variant (II)–Fexima (I) (19xx–1988) vienti osakeyhtiö  1993 Fexima SKP:n hallinnoima 1958–1990 SKP:lle Neuvostoliitolta, aiemmin Seximo myi Koiton talon 1984, teki konkurssin Viestintälinkki  osakeyhtiö  1988 SKP:n omistama teki konkurssin Yhteistyö–Kustannusosakeyhtiö Yhteistyö (KOY, 1929–1980) kirjapainokustantamo osakeyhtiö 1929 1990 yksityishenkilöiden kautta 1930–1944Painavaa yhteistyötä 1979, s. 35–44.52 % (1952), 80 % (1967), 57 % (1982) ei toiminnassa 1930–1944

 Lähteet 



 Kimmo Rentola: Ikke blot for et par rublers skyld. Hovedtræk af Finlands Kommunistiske Partis finansielle forbindelser med Moskva 1930–1990 teoksessa Thing 2001


 Kimmo Rentola: Suojelupoliisi kylmässä sodassa 1949–1991 teoksessa Simola 2009

 Tauno Saarela: Tusindmarksedlar, millioner af rubler, dollars… FKP’s regnskab i 1920’erne teoksessa Thing 2001




 Viitteet 

Luokka:Suomen kommunistinen puolue
Luokka:Suomen poliittinen historia
Luokka:Suomen taloushistoria
Luokka:Talousrikollisuus