Johan Gabriel Sparwenfeld

Johan Gabriel Sparwenfeld (1655-1727) oli ruotsalainen kielitieteilijä, diplomaatti ja Ruotsin hovin yli-seremoniamestari.  

 Meriitit 
Hänet kirjoitettiin Uppsalan yliopistoon 20. kesäkuuta 1663. Hän oleskeli ulkomailla keväästä 1677 huhtikuuhun 1682, osallistui Ruotsin lähetystöön Moskovassa helmikuusta kesäkuuhun 1684, opiskeli Moskovassa kesäkuun 1684 ja kesäkuun 1687 välillä, teki tutkimusmatkan Eurooppaan ja Pohjois-Afrikkaan huhtikuusta 1689 toukokuuhun 1694. Hänet nimitettiin hovin alivaltio- ja seremoniamestariksi 4. huhtikuuta 1695 sekä hovin yli-seremoniamestariksi 18. marraskuuta 1701, ja hän toimi virassa vuoteen 1712.

 Perhe 
Johan Gabriel Sparwenfeld, syntyi 17. heinäkuuta 1655 Åmålissa, kuoli 2. kesäkuuta 1727 Romfartunassa, Västmanlandissa. Hänen vanhempansa olivat eversti Johan Gabrielsson Sparwenfeld ja Christina Uggla. 

Hän avioitui 26. maaliskuuta 1695 Tukholmassa saksalais-ruotsalaisen Antoinetta Sophia Hildebrandin kanssa, joka syntyi 10. helmikuuta ja kastettiin 14. helmikuuta 1675 Tukholmassa, ja kuoli 29. huhtikuuta 1704 . Hän oli kauppias Henrik Jacob Hildebrandin ja Maria Sofia Amijan tytär.

 Ura 
Sparwenfeld saapui Uppsalan yliopistoon opiskelemaan jo ennen kuin täytti kahdeksan vuotta. Ensimmäisinä vuosina opiskelija toimi todennäköisesti hänen mentorinaan. Niistä merkinnöistä, joita on säilynyt hänen tuona aikana omistamistaan kirjoista, voi päätellä, että hän oli erityisen kiinnostunut vanhoista pohjoismaisista lakiteksteistä, historiasta ja vieraista kielistä.

Sparwenfeld vietti yhteensä kolmetoista vuotta elämästään matkoilla. Ensimmäiselle ulkomaanmatkalleen hän lähti Holsteiniin kesällä 1674 yhdessä setänsä, amiraali Claes Ugglan, kanssa. Muutaman vuoden kuluttua häntä odotti niin sanottu peregrinatio, sivistysmatka mantereelle, jonka katsottiin kuuluvan yliopisto-opintojen päättämisen jälkeen. Kun tuli Sparwenfeldin matkan aika, Ruotsi oli kuitenkin sodassa useiden Euroopan maiden kanssa, minkä vuoksi hyvin harvat opiskelijat matkustivat noina vuosina. Sparwenfeld suuntasi sen sijaan Englantiin, joka oli aarreaitta filologiasta kiinnostuneille opiskelijoille, erityisesti klassisten ja orientaalisten opintojen alalla.

Matkalla keväällä 1677 hänen laivansa kuitenkin kaapattiin jo Marstrandissa tanskalaisten toimesta, ja Sparwenfeld vietiin vangiksi Skieniin Norjaan. Siellä hän näytti saaneen liikkua melko vapaasti, ja käytti aikansa hyvin, muun muassa tekemällä murretutkimuksia kaupungissa ja sen ympäristössä sekä tutkimalla muinaisnorjalaisia lakeja. Hän onnistui myös hankkimaan arvokkaita kirjoja, muun muassa vanhoja pohjoismaisia lakikäsikirjoituksia.

Elokuun 1678 lopussa Sparwenfeld nousi jälleen laivaan Englantiin, mutta alus haaksirikkoutui kovassa säässä Hollannin pohjoisrannikolla. Hän luopui nyt tilapäisesti Englannin-matkastaan ja suuntasi Amsterdamiin. Sieltä hän matkusti Haagin ja Utrechtin kautta Nijmegeniin, jossa suuri rauhankongressi oli käynnissä. Täällä Sparwenfeld tutustui Ruotsin lähettilääseen Bengt Oxenstiernaan. Hollannista hän jatkoi matkaansa Pariisiin, jossa hän viipyi vuoden. Pariisista hän jatkoi Italiaan. Matkalla, Lyonissa, hän tutustui kirjakauppias Barbieriin, joka vuosien mittaan tuli olemaan Sparwenfeldille merkittävä apu kirjallisuuden hankinnassa.

Toisen pidemmän pysähdyksensä matkallaan Sparwenfeld teki Roomassa, jossa hän oleskeli kahdeksan kuukautta. Hän seurusteli oppineiden kanssa kuningatar Kristiinan hovissa samoin kuin kirjastojen ja arkistojen piirissä toimivien miesten kanssa. Hän ystävystyi muun muassa kuningatar Kristiinan sihteerin Anders Galdenbladin kanssa. Sparwenfeld vietti paljon aikaa Vatikaanin kirjastossa ja eri luostarien arkistoissa sekä kuningatar Kristiinan kirjastossa ja Pyhän Birgitan talossa. Vielä yhden vuoden kestäneen Pariisin-vierailun jälkeen hän saapui vuoden 1681 lopussa Englantiin. Siellä oleskelusta tiedetään hyvin vähän, mutta myöhemmin käy ilmi, että hän oli muun muassa tutustunut Oxfordin yliopiston professori Edward Bernhardiin, joka oli matemaatikko, tähtitieteilijä ja kielentutkija.

Sparwenfeld lähti Englannista helmikuussa 1682 ja kulki Hollannin ja Hampurin kautta Kööpenhaminaan, jossa hän viipyi runsaan kuukauden. Siellä hän teki useita kirjahankintoja, muun muassa neljä islantilaista käsikirjoitusta. Kuuluisin hänen silloin hankkimistaan käsikirjoituksista oli kuitenkin tanskalainen pergamenttikäsikirjoitus vuodelta 1231, niin kutsuttu kuningas Valdemarin maakirja, joka on nykyään Kööpenhaminan kuninkaallisessa kirjastossa. Huhtikuussa 1682 tapahtuneen kotiinpaluunsa jälkeen Sparwenfeldistä ei tiedetä paljoa ennen kuin hän vuonna 1684 lähti matkalle Venäjälle. Hän lienee tuona aikana oleskellut kotitilallaan Åbylundissa Romfartunassa.

Hän opiskeli venäjää Moskovassa vuosina 1684–1687 Ruotsin kuninkaalta saadun apurahan turvin ja kirjoitti kokemuksistaan päiväkirjan otsikolla Giornale d’un Viaggio di Moscouia. Se on julkaistu vuonna 2002. 

Sparwenfeldin Venäjän-matkasta on runsaasti tietoa, sillä hänen päiväkirjansa on säilynyt. Sparwenfeld kirjoitti päiväkirjoja kaikilta matkoiltaan - yleensä sen maan kielellä, jossa hän kulloinkin oleskeli - mutta kaikki muut ovat kadonneet. Päiväkirjan ansiosta Venäjän-matkaa voidaan seurata yksityiskohtaisesti. Kevättalvella 1684 lähetettiin suuri ruotsalainen lähetystö Venäjälle vahvistamaan kaksi rauhansopimusta, jotka oli allekirjoitettu Kaarle XI:n alaikäisyyden aikana. Lähetystön johtajana toimi Konrad Gyllenstierna. Sparwenfeld osallistui lähetystöön hovijunkkarina, ensisijaisesti Gyllenstiernaan kiinnitettynä.

Lähetystö lähti 5. helmikuuta 1684, mutta rajan yli Venäjälle päästiin vasta 18. maaliskuuta. Palmusunnuntaita vietettiin Novgorodissa, ja tuolloin järjestetyt kirkolliset kulkueet antoivat Sparwenfeldille tilaisuuden kuvata päiväkirjassaan syvää skismaa nikonilaisten ja vanhauskoisten välillä, mikä siihen aikaan jakoi Venäjän kirkkoa. Erityisen mielenkiintoinen jakso koskee Sparwenfeldin vierailua Iberian luostarissa, suuressa ja rikkaassa luostarissa puolivälissä Novgorodin ja Moskovan välillä. Sparwenfeld antaa yksityiskohtaisen kuvauksen luostarista sekä jumalanpalveluksesta pääsiäisjuhlinnan yhteydessä.

Matka jatkui sen jälkeen Toržokiin ja Tveriin, ja Sparwenfeld kirjasi koko ajan päiväkirjaansa havaintojaan. Hän kuvaa venäläisiä talonpoikastupia ja kaupunkien taloja, tapaa, jolla venäläiset kastavat lapsensa, sekä heidän taitavuuttaan puurakentajina. Sparwenfeld osoittautui ilmeisen tiedonhaluiseksi matkailijaksi, jolla oli terävä havainnointikyky. Hänen kuvauksistaan puuttuvat tyystin ne vähättelevät arviot, jotka olivat aikakauden matkakertomuksissa hyvin tavallisia.

28. huhtikuuta lähetystö teki juhlallisen saapumisensa Moskovaan, minkä jälkeen se osallistui eri seremonioihin. Valtuuskunta sai kaksi audienssia tsaareilta, Iivana V:ltä ja hänen velipuoleltaan Pietari Suurelta, joiden välissä käytiin neuvotteluja. Sparwenfeld osallistui näihin kaikkiin tilaisuuksiin enimmäkseen tarkkailijana ja pöytäkirjan pitäjänä. Kun rauhanneuvottelut oli saatu päätökseen onnellisella lopputuloksella, lähetystö aloitti paluumatkansa 2. kesäkuuta, mutta Sparwenfeld jäi Moskovaan. Oleskelunsa aikana hän oli onnistunut hankkimaan itselleen Ruotsin kuninkaalta stipendin, joka mahdollisti hänen jäämisensä Venäjän pääkaupunkiin kielen ja olojen tutkimista varten. Vähitellen hän sai oppi-isäkseen ”mestarin”, kieltenopettajan, joka opetti hänelle sekä venäjää että puolaa - opettaja oli itse puolalainen. Tässä vaiheessa Sparwenfeldin päiväkirja on katkelmallinen ja lyhytsanainen; yhtenäisempi kirjoittaminen jatkui vasta helmikuussa 1687 alkaneen paluumatkan yhteydessä.

Venäjän-vierailusta tuli ratkaiseva Sparwenfeldin myöhempien kiinnostusten ja opintojen kannalta. Hänellä ei näyttänyt olleen varsinaista venäjän kielen taitoa ennen matkaa. Venäjän-matkan päiväkirjaa hän ei kirjoittanut venäjäksi, vaan pääasiassa ruotsiksi ja ranskaksi. Matkan kuluessa hän kuitenkin ilmeisesti innostui kielestä yhä enemmän ja oppi venäjää erittäin hyvin. Hän kirjoitti muun muassa runoja venäjäksi, mikä todennäköisesti kuului opintoihin, ja laati sanalistan sanoista, joita kuuli Moskovan kaduilla.

Sparwenfeld sai melko varhain ajatuksen venäjä–latina-sanakirjan laatimisesta Euroopan tarpeisiin. Tämä olisi ollut erityisen hyödyllinen Ruotsissa, jolla Stolbovan rauhan jälkeen oli venäjää puhuvia alamaisia ja lisäksi tiiviit yhteydet Venäjän valtakuntaan. Venäjällä oli tuohon aikaan kolme sanakirjaa, jotka soveltuivat lähteiksi: kaksi käsikirjoitusta ja yksi painettu teos. Nämä kaikki Sparwenfeld hankki ja teki osan esivalmisteluista. Näiden sekä muiden sanakirjojen ja kielioppien, samoin kuin suuren määrän arvokkaita käsikirjoituksia ja kirjallisuutta muilta aloilta, hän toi mukanaan takaisin Tukholmaan. Pian tämän jälkeen hän jätti Ruotsin kuninkaalle anomuksen jatkuvasta taloudellisesta tuesta voidakseen äityä Venäjältä tuomansa runsaan aineiston tutkimiseen. Elämänsä ajan hän säilytti syvän rakkauden venäjän kieleen ja kulttuuriin ja häntä pidettiin Euroopan oppineiden keskuudessa suurena slaavilaisten kielten, erityisesti venäjän, tuntijana.

Keväällä 1689 Sparwenfeld ryhtyi uuteen tehtävään, joka useiksi vuosiksi keskeytti hänen slaavilaisten kielten tutkimuksensa. Olof Rudbeck oli valmistelemassa Atlantican toista osaa, ja esiin nousi tarve etsiä lisää todisteita Ruotsin ikivanhoista juurista. Liikkui huhu, että mantereella olisi vanhoja asiakirjoja, jotka oli aikoinaan viety pois Ruotsista ja jotka oikeastaan olisi palautettava takaisin. Tässä yhteydessä mainittiin Johannes Magnus ja Kristian II. Puhuttiin myös goottilaisista asiakirjoista, jotka olisivat kulkeutuneet mantereelle niiden germaanisten kansojen mukana, jotka muuttivat Skandinaviasta. Goottilaisten ruotsalaisesta alkuperästä oli vuosisatojen ajan pidetty historiallisena tosiasiana, eikä ainoastaan ruotsalaisten toimesta. Todennäköisesti ajatus tutkimusmatkasta näiden aarteiden etsimiseksi ja lopulliseksi palauttamiseksi oli alun perin Rudbeckin, mutta se, joka ryhtyi toimeen, oli kansliapresidentti Bengt Oxenstierna.

Sparwenfeldin ollessa yhä Moskovassa Oxenstierna oli alkanut hahmotella suunnitelmia suuresta goottilaisesta tutkimusmatkasta, johon Sparwenfeld lienee ajateltu lähtijäksi. Tehtävä annettiinkin hänelle. Kaiken perusteella Sparwenfeld ei kuitenkaan ollut kovin innostunut uudesta matkasta. Hänen vanhempansa olivat iäkkäitä, ja hän katsoi ansainneensa vuosien ulkomailla oleskelun jälkeen viran kuninkaallisessa hallinnossa. Hän myös ennusti, etteivät matkalle varatut rahat riittäisi, eikä täysin uskonut koko hankkeeseen. Sparwenfeld näyttikin suhtautuvan jonkin verran skeptisesti Rudbeckiin ja tämän teorioihin Ruotsista kansojen alkukotina ja tarunomaisena Atlantiksena. Toisaalta hänen omat etymologiset tutkimuksensa osoittavat samankaltaisia piirteitä kuin Rudbeckin ajattelu. Ennakkoluuloistaan huolimatta Sparwenfeld kuitenkin otti tehtävän vastaan - matkasta tuli viiden vuoden mittainen.

Matkan ensimmäinen tärkeä etappi oli Antwerpen, jossa Kristian II:n arkisto väitettiin olevan. Mitään jälkiä siitä hän ei kuitenkaan löytänyt, ei sieltä eikä Brabantin ympäröivistä kaupungeista. Melko turhautuneena heikoista tuloksista hän saapui Pariisiin, jossa hän työskenteli arkistoissa ja kirjastoissa samalla kun seurusteli vanhojen ja uusien tuttavuuksien kanssa. Siellä hän tapasi muun muassa orientalisti Nicholas Melchisedeck Thévenotin. Pariisin-oleskelu antoi todennäköisesti enemmän aineksia Sparwenfeldin orientalisiin kielitutkimuksiin kuin hänen goottilaisiin tutkimuksiinsa.

Sparwenfeld suuntasi tämän jälkeen Espanjaan, joka oli tuohon aikaan varsin tuntematon maa, jossa kävi vain harvoja Pohjois-Euroopan matkailijoita. Vaikka kirjat olivat Madridissa kalliimpia kuin Ranskassa ja hänellä oli tuskin varaa edes elatukseensa, hän osti joitakin teoksia, muun muassa arvokkaimman kirjan, joka hänellä koskaan oli ollut, Codex aureuksen. Kyseessä on pergamentille kirjoitettu käsikirjoitus, joka sisältää neljä evankeliumia latinalaisessa käännöksessä sekä kirkkoisä Hieronymuksen esipuheen. Käsikirjoitus on brittiläistä alkuperää ja ajoittuu todennäköisesti 700-luvulle. Pitkän odottelun jälkeen Sparwenfeld sai lopulta tarvittavat luvat päästäkseen arkistoihin. Hän työskenteli erityisesti Escorialissa ja Toledossa. Espanjan-matka ei kuitenkaan tuonut mainittavia tuloksia hänen tehtävänsä kannalta, mutta sen sijaan hän hankki runsaasti arvokkaita kirjoja ja käsikirjoituksia muilta aloilta, muun muassa Atlaksen Espanjan valtakunnan kaupungeista.

Palattuaan Pariisiin Sparwenfeld joutui odottamaan pitkään matkakassansa täydennystä. Vasta huhtikuussa 1691 hän jatkoi matkaansa Italiaan. Matkalla hän sai tarjouksen lähteä mukaan Pohjois-Afrikkaan. Algeriassa rutto riehui, minkä vuoksi Sparwenfeldin liikkumisvapautta rajoitettiin, mutta hän onnistui pääsemään eteenpäin kohti Tunisiaa. Sinne hän ei kuitenkaan saanut astua maihin, koska kerrottiin, että rutto oli edellisenä vuonna vaatinut kaupungissa ja sen ympäristössä 40 000 uhria. Sen sijaan Sparwenfeld asetettiin karanteeniin Bisertassa, missä hän asui rannalla teltassa yhdessä ranskalaisten korallinkalastajien kanssa. Hän käytti aikansa, kuten tavallisesti, lukemiseen, muun muassa maan historiaa käsittelevää kirjallisuutta. Hän ihmetteli myös alueen runsaita kirjastoja ja niitä oppineita, joihin sai yhteyden. Vaikka hänen liikkumisvapautensa oli rajoitettua, hän onnistui kuitenkin Tunisiassa hankkimaan merkittävän määrän arabisia käsikirjoituksia.

Barbareskivaltioista Sparwenfeld siirtyi Sveitsiin, missä hän kävi läpi tarkasti kaikki matkansa varrelle osuneet kirjastot, muun muassa Genevessä, Bernissä, Baselissa, Zürichissä ja Sankt Gallenissa. Myös "goottilaiset muistomerkit" herättivät hänen kiinnostustaan, sillä sveitsiläisissä kansanlauluissa esiintyneiden viittausten perusteella arveltiin joidenkin maan asukkaiden olevan alun perin Ruotsista muuttaneita. Matkan aikana hän alkoi yhä enemmän kiinnostua eri kantonien murteista sekä rätoromaanista, samoin kuin maan historiasta. Matka jatkui sitten Milanon ja Firenzen kautta Roomaan, jonne hän saapui toukokuussa 1692. Hänen oleskelustaan siellä tiedetään hyvin vähän. Ne henkilöt, jotka muodostivat hänen seurapiirinsä aiempien matkojen aikana, eivät enää olleet paikalla, sillä kuningatar Kristiinan kuolema vuonna 1689 oli hajottanut tämän lähipiirin. Sparwenfeld toivoi löytävänsä Roomasta goottilaisia asiakirjoja, mutta päätyikin omistautumaan enimmäkseen slaavilaisten kielten tutkimukseen sekä katolisen lähetystyön keskukseen Collegium de propaganda fide. Laitoksella oli lähetystyötä varten laaja julkaisutoiminta monilla kielillä ja eri aakkosilla, ja Sparwenfeld käytti täysimääräisesti hyväkseen mahdollisuuden saada painotalosta kirjoja monilla eksoottisilla kielillä.

Hänen Rooman-vierailunsa tunnetuin tapahtuma oli audienssi paavi Innocentius XII:n luona. Tuolloin hän lahjoitti paaville suuren latina–venäjä-sanakirjan, jonka kannet oli verhoiltu hopeisilla koristeilla. Todennäköisesti kyseessä oli yksi niistä teoksista, jotka hän oli tuonut mukanaan Moskovasta.  Sparwenfeldin laatimassa lahjakirjassa, joka oli kirjoitettu latinaksi ja venäjäksi, todetaan suoraan, että latina–venäjä-sanakirjasta voisi olla suurta hyötyä katolisessa lähetystyössä slaavilaisissa maissa.

Ilman että oli löytänyt mitään kiinnostavaa goottilaisten muistomerkkien suhteen, Sparwenfeld lähti Firenzeen ja Venetsiaan, missä hän vietti paljon aikaa kreivi Adolf Johan nuoremman seurassa. Toukokuussa 1693 hän sai tehtäväkseen auttaa Espanjassa alivarusmestari Gustaf Hårdia hankkimaan kuninkaalle joukon hevosia. He tapasivat Madridissa saman vuoden elokuun alussa, mutta todennäköisesti Hård oli jo aloittanut neuvottelut espanjalaisten kanssa, sillä kauppa saatiin päätökseen alle 14 vuorokaudessa Sparwenfeldin saapumisesta. Pohjoiseen paluumatkalla Sparwenfeld sai tietää äitinsä kuolleen, ja hänen ikääntynyt isänsä huomautti itse seisovansa jo haudan partaalla. Tämän vuoksi Sparwenfeld pyysi lupaa saada matkustaa kotiin perhesyistä. Paluumatkallaan hän vieraili Venetsiassa, Wienissä ja Prahassa ja saapui Tukholmaan toukokuussa 1694.

Sparwenfeldin goottilaisen matkan tulokset olivat sen varsinaisen tavoitteen kannalta hyvin vähäiset. Sen sijaan voitiin todeta, ettei hänen tarkastamistaan - ja niitä oli lukuisia - kirjastoista ja arkistoista löytynyt mitään "Sveo-Gothisia antiikkinäytteitä". Hän oli kuitenkin hankkinut korvaamattomia kirjasto- ja käsikirjoituskokoelmia, suurimmaksi osaksi omilla rahoillaan, jotka myöhemmin päätyivät ruotsalaisten kirjastojen käyttöön. Sparwenfeld oli kauttaaltaan hyvin antelias muita tutkijoita kohtaan kirjojen ja käsikirjoitusten suhteen. Hän piti tärkeänä, etteivät ne jäisi hyödyttöminä piiloon yksityisiin kirjastoihin, vaan olisivat saatavilla niille, jotka niistä hyötyivät. Hänen kirjeenvaihdostaan voi usein lukea vahvaa ärtymystä tutkijoista, jotka eivät halunneet luovuttaa aineistoa muiden käyttöön.

Pian avioliittonsa jälkeen Sparwenfeld sai hovissa viran alivirkamestarina. Hän oli soveltuva tehtävään monipuolisten kiinnostustensa, seurustelutaitojensa ja kielitaitonsa ansiosta. Hänen sanotaan osanneen 14 vierasta kieltä. Tehtävä merkitsi lisäksi osa-aikaista palvelusta, johon hän oli erityisesti pyytänyt lupaa, jotta voisi sivutoimisesti jatkaa tutkimuksiaan. Slavistiikan ohella hän harjoitti käännöksiä ja muokkauksia espanjasta, italiasta ja englannista. Hän kirjoitti myös, kuten aina, kirjeitä. Hän kävi kirjeenvaihtoa filosofin Gottfried Wilhelm von Leibnizin kanssa. Huolimatta vaatimattomista tuloksista goottilaisiin muistomerkkeihin liittyen, hän kuitenkin keräsi kaiken mahdollisen kirjallisuuden ja katkelmat tältä alalta. Erityistä painoarvoa hän antoi neljälle hankkimalleen teokselle, jotka olivat aikakauden keskusteluissa tärkeitä: Emanuel Tesauron Del Regno d’Italia sotto i Barbari (Torino 1664 ja Venetsia 1668), Thomas Mazzan I goti antichi illustrati (Verona 1678), Mauro Orbinin Il regno degli Slavi (Pesaro 1601) ja Diego Saavedra Faxardon Corona Gothica. Sparwenfeld käänsi Tesauron ja Saavedran teokset ruotsiksi. Varsinkin jälkimmäinen projekti oli huomattavan suuri panostus. Teos herätti erityistä kiinnostusta, koska Saavedra yhdisti siinä käsityksiä goottilaisesta yhteydestä Ruotsin ja Espanjan välillä ja korosti Espanjan sukulaisuutta pohjoismaisiin kuninkaisiin. Sparwenfeldin ponnisteluista huolimatta käännöksiä ei kuitenkaan saatu painettua. Hänellä oli myös hyvin laaja excerpts-kokoelma goottien historiaan liittyen, jota hän täydensi aina 1720-luvulle asti. Otteet olivat yksinomaan ulkomaisten kirjoittajien teoksista, koska Sparwenfeld katsoi ruotsalaisten olevan kykenemättömiä tarkastelemaan tätä kysymystä objektiivisesti.

Sparwenfeld oli selvästi myös hyvin kiinnostunut arabiasta. Hän hankki muun muassa Barthélémy d’Herbelotin Bibliothèque Orientale (Pariisi 1697), jonka hänen kappaleeseensa tehdyt laajat marginaalimerkinnät todistavat hänen kiinnostuksestaan ja asiantuntemuksestaan. Hän oli tavannut teoksen kirjoittajan, syyrian kielen professorin, Pariisissa. Muutoin Sparwenfeld oli täysin työllistetty slaavilaisiin kokoelmiinsa, erityisesti sanakirjahankkeeseen. Erityisesti hänen kirjeenvaihdostaan Leibnizin kanssa näkyy hänen pohdintansa ja kannanottonsa tähän suurprojektiin liittyen. Hän pyysi muun muassa Leibnizilta neuvoa, kuinka sanakirja tulisi järjestää ja mitä kieliä sen tulisi sisältää venäjän ja latinan lisäksi. Leibnizin suosituksesta Sparwenfeld palkkasi slovakialaisen Matthias Zabanin, joka työskenteli useita vuosia suurhankkeen toimittajana.

Jo varhain Sparwenfeld ryhtyi toimiin varmistaakseen, että hänen suurlexikoninsa painettaisiin. Vuosien varrella hänellä oli yhteyksiä painotaloihin Amsterdamissa, Oxfordissa ja Moskovassa. Suurin ongelma oli löytää painotalo, joka kykenisi painamaan kyrillisillä kirjasimilla. Monet yrittivät saada Sparwenfeldin painattamaan sanakirjansa latinalaisilla kirjaimilla, mutta hän kieltäytyi ehdottomasti, koska katsoi vain kyrillisen aakkoston vastaavan oikein venäjän äänteitä. Lopulta ruotsalaiset viranomaiset päättivät yrittää saada painotyön toteutetuksi. Välittäjien kautta neuvoteltiin kyrillisten kirjasintyyppien ostamisesta tai painajan houkuttelemisesta Tukholmaan ja ottamaan työtä vastaan. Kuningas Kaarle XII määräsi varoja maksettavaksi tarkoitukseen, mutta valtionkassa oli tyhjä eikä määräystä voitu panna täytäntöön.

Uskollisena vakaumukselleen Sparwenfeld alkoi varhain lahjoittaa osia valtavasta kirjakokoelmastaan eri ruotsalaisille kirjastoille. Hän jakoi lahjoitukset teemoittain ja kielittäin. Matkojensa aikana hän oli ehtinyt koota valtavia kirjaskatteja osin ostojen, osin lukuisina lahjoina saamien kirjojen kautta. Kirjat olivat ilmeisesti intohimo, jota Sparwenfeld ei voinut hallita. Jo vuonna 1702 hän lahjoitti Uppsalan yliopistolle kaksi kiinalaista maailmankarttaa, ja vuonna 1705 hän antoi sinne vielä 109 nidettä. Samana vuonna hän teki lahjoituksia myös arkistolle ja kuninkaalliselle kirjastolle. Myöhemmässä vaiheessa Sparwenfeld lahjoitti suurimman osan leksikografisista käsikirjoituksistaan, mukaan lukien Lexicon slavonicum, Uppsalan yliopiston kirjastolle. Samalla hän lahjoitti sinne käännöksensä Saavedran Corona Gothicasta, jota ei myöskään painettu. Sparwenfeldin kuoleman jälkeen piti Georg Wallin vanhempi, Uppsalan yliopiston kirjastonhoitaja, latinankielisen juhlapuheen hänen muistokseen - yliopistokirjaston suuresta hyväntekijästä.

Hänen pääteoksensa on Upsalan yliopiston kirjastoon luovutettu neliosainen slaavilais-latinalainen sanakirja Lexicon Slavonicum.

 Lähteet 

Luokka:Ruotsalaiset kielitieteilijät
Luokka:Vuonna 1655 syntyneet
Luokka:Vuonna 1727 kuolleet