Postpositivismi

Postpositivismi tai postempirismi on metateoreettinen kanta, joka kritisoi ja pyrkii korjaamaan positivismin ongelmia ja joka on vaikuttanut teorioihin ja käytäntöihin filosofiassa, yhteiskuntatieteissä ja tieteellisen tutkimuksen eri prosesseissa. 

Positivistien korostaessa tutkijan ja tutkittavan henkilön (tai kohteen) erillisyyttä, postpositivistit sanovat, että tutkijan teoriat, hypoteesit, 
taustatieto ja arvot voivat vaikuttaa siihen, mitä tutkimus havaitsee. Postpositivistit tarvoittelevat objektiivisuutta tunnistamalla painottuneiden näkökulmien mahdolliset vaikutukset. Kun positivistit korostavat määrällisiä menetelmiä, postpositivistit pitävät sekä määrällisiä että laadullisia menetelmiä käyttökelpoisina.

 Filosofia 

Postpositivismin tarkastelu filosofian näkökulmasta on merkityksellistä tietoteorian, ontologian sekä arvoteorian kannalta.

 Tietoteoria 

Postpositivistit katsovat, että inhimillinen tieto ei perustu objektiivisen yksilön apriorisiin arviointeihin, vaan pikemminkin inhimillisiin
arvauksiin. Koska inhimillinen tieto näin ollen on väistämättä otaksumien varassa, näitä otaksumia täytyy oikeuttaa erilaisilla perusteilla, joita voidaan
muokata tai jättää pois käytöstä uuden tiedon pohjalta. Postpositivismi ei silti ole relativismin muoto ja hyväksyy objektiivisen totuuden käsitteen.

 Ontologia 

Postpositivistit katsovat todellisuuden olevan olemassa, mutta se voidaan tuntea vain epätäydellisesti. Postpositivistit pohjaavat sosiaaliseen konstruktionismiin muodostaessaan todellisuutta koskevaa ymmärrystä ja määritelmiä.

 Arvoteoria 

Positivistit katsovat arvovapaan tai arvoneutraalin tutkimuksen olevan mahdollista. Postpositivistit taas asennoituvat niin, että tutkimuksen vääristyminen () on epätoivottavaa, mutta väistämätöntä. Näin olleen tutkijan täytyy pyrkiä havaitsemaan ja korjaamaan tutkimuksen painottuminen. Postpositivistit pyrkivät ymmärtämään, kuinka heidän arvonsa ovat voineet vaikuttaa heidän menetelmiinsä, aineistoon, tutkimusongelmiin, käsitteiden määrittelyyn ja tulkintoihin.

 Postpositivismin historia 

Tieteenhistorioitsijat tunnistavat kahdentyyppistä positivismia. Ensiksi klassisen positivismin, empiirisen perinteen, jota ensiksi kuvasivat Henri de Saint-Simon ja Auguste Comte 1800-luvun alkupuoliskolla sekä loogisen positivismin, joka liittyy läheisesti Wienin piiriin 1920- ja 1930-luvuilla.  D. C. Phillips otti käyttöön nimityksen postpositivismi tarkoittamaan molempiin positivismiin muotoihin kohdistuvaa krittiikkiä ja korjaamispyrkimyksiä.

Ensimmäisiä loogisen positivismin kriitikoita oli Karl Popper. Hän ajoi falsifikaatiota eli vääräksi todistamisen mahdollisuutta loogisen positivismin korostaman verifikaation eli oikeaksi todistamisen sijaan. Falsifikationismi katsoo, että on mahdoton osoittaa oikeiksi universaaleihin tai havaittavaksi mahdottomiin kohteisiin liittyviä uskomuksia. Sen sijaan on mahdollista kumota väärät uskomukset, jos ne muotoillaan falsifikaatioon sopivalla tavalla. Thomas Kuhnia pidetään jälkiempiristisen tieteenfilosofian tunnetuksi tekijänä ja osin kehittäjänäkin. Kuhnin idea paradigmanmuutoksista antaa
mahdollisuuden loogisen positivismin laajalle kritiikille väittäessään etteivät yksittäisten teorioiden muutokset riitä, vaan tarvitaan maailmankuvan muutoksia
uusien tutkimustulosten ymmärtämiseksi.

Postpositivismi ei ole tieteellisen menetelmän kieltävä suuntaus, vaan pyrkii uudistamaan positivismia kritiikkiä vastaavasti. Se tuo uudelleen esiin positivismin perusoletukset: objektiivisen totuuden mahdollisuuden ja toivottavuuden ja kokeellisen menetelmän käytön. Filosofien Nancy Cartwrightin ja Ian Hackingin toiminta edustaa näitä ajatuksia. Tämänkaltaista postpositivismin tyyppiä kuvaillaan yhteiskuntatieteitä edustavissa menetelmäoppaissa.

 Postpositivistisen teorian rakenne 

Robert Dubin esittää postpositivistisen teorian koostuvan ideoista teorian perusyksiköinä, kiinnostuksen kohteista, yhteyksistä ideoiden välillä ja teorian rajojen kuvauksesta. Postpositivistinen teoria sisältää myös empiirisiä indikaattoreita, jotka kytkevät teorian havaittaviin ilmiöihin, sekä hypoteeseja, joita voi testata tieteellisellä menetelmällä.

Thomas Kuhnin mukaan postpositivistista teoriaa voi arvioida sen tarkkuuden, johdonmukaisuuden, laaja-alaisuuden ja hedelmällisyyden perusteella.

 Katso myös 
 Tieteenfilosofia
 Tieteenfilosofian historia
 Tieteentutkimus
 Skientismi
 Tiedonsosiologia

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 
 Karl Popper (1934) Logik der Forschung, (The Logic of Scientific Discovery 1959)
 Thomas Kuhn (1962) The Structure of Scientific Revolutions
 Karl Popper (1963) Conjectures and Refutations
 Ian Hacking (1983) Representing and Intervening
 Andrew Pickering (1984) Constructing Quarks
 Peter Galison (1987) How Experiments End
 Nancy Cartwright (1989) Nature’s Capacities and Their Measurement

Luokka:Tieteenfilosofia