Valkoinen vallankumous

Valkoinen vallankumous () oli joukko Iranin keisarikunnassa šaahi Mohammad Reza Pahlavin johdolla toteutettuja länsimaisia uudistuksia. Šaahi aloitti reformit 26. tammikuuta 1963, ja ne kestivät Iranin vallankumoukseen asti eli vuoteen 1979. Valkoisen vallankumouksen uudistuksiin kuuluivat muun muassa naisten äänioikeus, maareformeja ja korruption kitkeminen. Se paransi myös Iranin taloutta ja suhteita länteen.

Lopullisena pitkän aikavälin tavoitteena oli tehdä Iranista maailmanlaajuinen taloudellinen ja teollinen voimamaa. Šaahi pani toimeen taloudellisia uudistuksia, kuten työntekijöiden voitonjakoa, ja aloitti massiivisia valtion rahoittamia raskaan teollisuuden hankkeita sekä metsien ja laidunmaiden kansallistamista.

 Tausta 
Vallankumous ajoittui Iranin historian käännekohtaan, kun teollistuminen alkoi kiihtyä. Šaahi oli myös hiljentänyt poliittiset vastustajansa sekä hajottanut parlamentin vuonna 1961. Tämän jälkeen šaahi nimesi rikkaan maanomistajan ja pitkän virkamiesuran tehneen Ali Aminin uudeksi pääministeriksi. Amini sai šaahilta valtuudet johtaa hallitusta ilman parlamentin luottamusta puolen vuoden ajan, jotta uudistukset saataisiin käyntiin. Amini kuitenkin erosi heinäkuussa 1962, kun šaahi kieltäytyi leikkaamasta armeijalta budjetin tasapainottamiseksi. Aminin seuraajaksi nimitettiin šaahin läheinen liittolainen Asadollah Alam.

Šaahi järjesti vuonna 1963 kansanäänestyksen vallankumouksesta, koska halusi todistaa kansan tukevan uudistuksia: yli 5,5 miljoonaa iranilaista äänesti vallankumouksen puolesta ja vain hieman reilu 4 000 vastaan. Todellisuudessa vallankumouksen vastustajat boikotoivat kansanäänestystä. Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy onnitteli šaahin historiallista voittoa.

Vuonna 1964 länsimaisia uudistuksia vastustava uskonnollinen johtaja Ruhollah Khomeini lähti maanpakoon Irakiin, josta hän radion kautta yllytti kannattajiaan vastustamaan uudistuksia ja šaahia.

Valkoisen vallankumouksen keskeinen sisältö
Sosiaalisesti vallankumous antoi naisille enemmän oikeuksia. Keskushallitus antoi rahaa koulutukseen erityisesti maaseudulla. Lukutaitoisuutta pyrittiin edistämään perustamalla lukutaitojoukot: toisen asteen opinnot suorittaneet nuoret miehet pystyivät suorittamaan asevelvollisuutensa opettamalla 6–12-vuotiaita lapsia lukemaan.

Vallankumous koostui 19 pääkohdasta, jotka otettiin käyttöön porrastetusti:
 maauudistusohjelma ja ”feodalismin” lakkauttaminen
 metsien ja laidunmaiden kansallistaminen 
 valtion omistamien yritysten yksityistäminen 
 voiton jakaminen teollisuustyöntekijöille yksityisen sektorin yrityksissä
 äänioikeuden laajentaminen naisiin
 lukutaidon edistäminen
 julkisen terveydenhuollon edistäminen
 jälleenrakennus- ja kehityssuunnitelma 
 omistusasuntojen perustaminen
 vesivarojen kansallistaminen
 kaupunkien ja maaseudun modernisointi ja jälleenrakennus
 koulutuksen uudistaminen
 työntekijöiden omistusoikeus teollisuuskeskuksissa
 hintojen vakauttaminen
 ilmainen ja pakollinen koulutus
 ilmaisruuan jakaminen vähävaraisille äideille
 sosiaaliturvan ja kansallisen vakuutuksen luominen
 vakaat ja kohtuulliset asuinkiinteistöjen vuokra- tai ostokustannukset
 korruptionvastainen kampanja.

 Suhtautuminen vallankumoukseen 
Suhtautuminen vallankumoukseen oli kaksijakoista. Osa Iranin kansasta tuki vallankumousta ja uskoi sen kasvattavan Iranin vaikutusvaltaa maailmalla. Kun šaahi vieraili Yhdysvalloissa 1964, Irania ylistettiin ”Lähi-idän kirkkaimpana paikkana”.

Toisaalta uudistusten agressiivisuus jätti monet epävarmoiksi. Maaseudun asukkaille luvatun maareformin tulokset jäivät laihoiksi: noin puolet ei saanut maata ollenkaan ja 75 % maata saaneista sai niin pienen palstan, että siinä voitiin nipin napin kasvattaa ruokaa omalle perheelle. 

Maanomistajat saivat vastineeksi valtionyhtiöiden osakkeita, kun valtio lunasti heidän maitaan maareformin toteuttamiseen. Monet šiiajohtajat kritisoivat vallankumousta ja katsoivat, että naisia ​​koskevat uudistukset olivat islamilaisten arvojen vastaisia. Lisäksi uudistukset murskasivat perinteisen papiston vallan. Tämän luokan merkittävin kriitikko oli Khomeini, jonka ajatukset papiston hallintovallasta ja toisinajattelijoiden verkostosta edistivät myöhemmin monarkian kaatumista vuoden 1979 vallankumouksessa, joka päätti valkoisen vallankumouksen. 

Vallankumouksen sisältöä alettiin opettaa pakollisena aineena Iranin kouluissa 1970-luvulle tultaessa. Vallankumouksen kritisoinnista tuli rangaistava teko, kun taas sen ylistämisestä tuli tapa osoittaa uskollisuutta šaahille.

Katso myös
Tanzimat

 Lähteet 

Luokka:Iranin historia
Luokka:Maareformi
Luokka:Mohammad Reza Pahlavi