Henkisyys

Henkisyys tarkoittaa sellaisia yksilöllisiä uskomuksia ja käytäntöjä, joilla on uskonnonkaltaisia piirteitä tai jotka vastaavat uskontoon liitettyihin tarpeisiin.

Henkisyys korostaa lähtökohtaisesti kokemusta ja subjektiivisuutta. Se on maailman- tai ihmiskuvallinen orientaatio, subjektin tapa suhteuttaa itseään maailmaan ja elämäänsä maailmassa.

Henkisyyden ja uskonnollisuuden välisen rajan vetäminen on ollut vaikeaa. Henkisyys mielletään nykyisin uskontopsykologiassa uskontoa laajemmaksi ja avoimemmaksi käsitteeksi. Henkisyyteen siis kuuluu osa uskonnosta, ja sen lisäksi jotain muutakin.

Henkisyys eroaa uskonnosta siinä, että henkisyys mielletään muodollisista instituutioista irralliseksi toiminnaksi.Pauha & Haimila 2024, s. 334. Henkisyys on siis uskontoa yksilölähtöisempää kokemuksellisuutta ja toimintaa. Henkisyys ja uskonto ovat toisaalta osittain sisäkkäisiä käsitteitä, joita yhdistäväksi tekijäksi on ehdotettu pyhän kategoriaa.Pauha & Haimila 2024, s. 31–34. 

Teistinen henkisyys tarkoittaa uskoa jumalaan tai jumaliin, ja tämän kokemista henkilökohtaisena tai yksilöllisenä uskonnonharjoittamisena. Kristinuskossa teististä henkisyyttä edustaa hengellisyys, joka viittaa kristillisyyteen kytkeytyviin uskomuksiin ja käytäntöihin.Pauha & Haimila 2024, s. 334, 34.

Ei-teistisessä henkisyydessä jumalten olemassaolo joko kielletään tai jätetään avoimeksi, ja sen sijaan korostetaan yksilökohtaista henkistä kokemusta.

Suomessa henkisyys mielletään tyypillisesti ei-kristilliseksi, käytännössä joskus uushenkisyyteen liittyväksi.

Lähteet


 Viitteet 

 Kirjallisuutta 


Luokka:Uskonnollinen kokemus ja toiminta