Kalan syönnin terveysvaikutukset

Kalan syönti on yhdistetty sekä negatiivisiin että positiivisiin terveysvaikutuksiin. 

Suomalaisissa ravitsemussuosituksissa on kehotettu jo pitkään nauttimaan runsaasti etenkin rasvaista luonnonkalaa. Terveysviranomaiset ja tutkijat ovat toisaalta kehottaneet myös pitkään varsinkin hedelmällisyysikäisiä naisia vähentämään tai välttämään runsaasti ympäristömyrkkyjä sisältävien luonnonkalojen käyttöä niihin liittyvien terveysriskien vuoksi.  

Monet rasvaiset luonnonkalat ja kalanosat sisältävät erityisen paljon ympäristömyrkkyjä. ja rasvaisen kalan runsas saanti on yhdistynyt merkittävään ylikuolleisuuteen pohjoismaisissa väestötutkimuksissa. Riskikalojen syöntiä koskeva valistus on saavuttanut vain murto-osan väestöstä, minkä vuoksi keskivertosuomalainen altistui vuonna 2018 esimerkiksi dioksiinille lähes seitsemän kertaa suositeltua enimmäisaltistusta enemmän. Luonnonkalojen sisältämät ympäristömyrkyt ovat lisäksi osoittautuneet vielä vaarallisemmiksi, kuin aiemmin luultiin. 

Esimerkiksi tonnikalan, kirjolohen, ahvenen ja siian runsaasti sisältämällä D-vitamiinilla on merkitystä D-vitamiinin puutteen ehkäisyssä etenkin niiden ihmisten kohdalla, jotka eivät käytä D-vitamiinilisiä. Prosessoimattoman ja vähärasvaisen kalan nauttimisella saattaa olla lisäksi hyvin lievää kuolleisuutta vähentävää vaikutusta.  

 Luonnonkalojen käyttörajoitukset 
Ruokavirasto kiristi vuonna 2024 luonnonkaloja koskevia terveysperusteisia käyttörajoituksia. Lisäykset liittyivät uuteen tutkimustietoon ja etenkin siihen, että eräiden kalojen sisältämät ympäristömyrkyt ovat haitallisia sikiöille ja pikkulapsille. Huomioon otettiin myös vuonna 2024 julkaistu tutkimus, jossa havaittiin, että osa Saaristomeren ja Selkämeren silakoista ylittää EU:n elintarvikelainsäädännön terveysperusteiset raja-arvot PFAS-aineiden osalta. 

Ruokavirasto on laatinut luonnonkalan suositeltavat enimmäismäärät siltä pohjalta, että aikuiset nauttisivat yhdellä syöntikerralla vaivaiset 100 grammaa kalaa ja lapset 50 grammaa. Suosituksissa on huomioitu luonnonkalojen sisältämä elohopea, dioksiinit ja PCB- sekä PFAS-yhdisteet.

Ruotsin elintarvikeviraston Itämeren luonnonkalalle asettamat käyttörajoitukset ovat olleet joiltain osin paljon tiukempia kuin Ruokaviraston asettamat.

 Kaikkia ihmisiä koskevat käyttörajoitukset (Ruokavirasto) 

 Sisävesien kalaa päivittäin syövien kannattaisi välttää hauen, isojen ahventen, kuhan ja mateen syöntiä, koska niihin kertyy elohopeaa.
 Petokalojen runsasta käyttöä on vältettävä, jos ne on pyydystetty vesistöistä, joissa esiintyy tavallista enemmän elohopeaa.

 Hedelmällisyysikäisiä naisia koskevat käyttörajoitukset (Ruokavirasto) 
Puberteetti-iän saavuttaneiden naisten pitäisi noudattaa seuraavia suosituksia aina vaihdevuosiin asti:

 Kuoretta eli norssia pitäisi syödä korkeintaan kerran puolessa vuodessa.
 Itämeren lohta, taimenta, nahkiaista tai perkaamattomana yli 19 cm:n pituista silakkaa pitäisi syödä korkeintaan joka toinen kuukausi.
 Itämeren kuhaa, lahnaa, siikaa, ahventa, haukea tai muikkua pitäisi syödä korkeintaan 3–4 kertaa kuussa siten, että vältetään syömästä samaa kalalajia monta kertaa kuussa.
 Sisävesien kuhaa, lahnaa, siikaa, ahventa, haukea tai muikkua ei pitäisi syödä, jos se on pyydetty vesistöstä, jossa on todettu tavanomaista suurempia elohopea-, PFAS- tai muita vierasainepitoisuuksia.
 Muussa tapauksessa sisävesien kuhaa, lahnaa, siikaa, ahventa, haukea tai muikkua pitäisi syödä korkeintaan 200 grammaa viikossa siten, että vältetään syömästä samaa kalalajia monta kertaa kuussa.

 Alle kouluikäisiä koskevat käyttörajoitukset (Ruokavirasto) 

 Kuoretta eli norssia pitäisi syödä korkeintaan kerran puolessa vuodessa.
 Sisävesien kuhaa, lahnaa, siikaa, ahventa tai haukea ei pitäisi syödä, jos se on pyydetty vesistöstä, jossa on todettu tavanomaista suurempia elohopea-, PFAS- tai muita vierasainepitoisuuksia.
 Muussa tapauksessa sisävesien kuhaa, lahnaa, siikaa, ahventa, haukea pitäisi syödä korkeintaan kerran viikossa siten, että vältetään syömästä samaa kalalajia monta kertaa kuussa.
 Sisävesien muikkua pitäisi syödä korkeintaan 2 kertaa kuussa.
 Itämeren lohta, nahkiaista tai perkaamattomana yli 19 cm:n pituista silakkaa pitäisi syödä korkeintaan joka toinen kuukausi.
 Itämeren kuhaa, lahnaa, siikaa, ahventa, haukea tai muikkua pitäisi syödä korkeintaan 3–4 kertaa kuussa siten, että vältetään syömästä samaa kalalajia monta kertaa kuussa.

 Paikalliset käyttörajoitukset 
Suomessa on paljon vesistöjä, joissa on haitallisen korkeita ympäristömyrkkyjen pitoisuuksia. Esimerkiksi Helsingin Vanhankaupunginlahti on Suomen saastuneimpia kalavesiä. 80-kiloa painavan aikuisen ei pitäisi syödä enempää kuin yhden pienen alueelta peräisin olevan ahvenannoksen noin joka toinen kuukausi. Alueelta pyydetyt isommat kalat, erityisesti isot ahvenet, ovat Elintarviketurvallisuusviraston julkaiseman raportin mukaan suorastaan syömäkelvottomia. Helsingin kaupunki suositteleekin, että erityisesti hedelmällisessä iässä olevat naiset sekä lapset ja nuoret eivät söisi alueelta kalastettuja haukia eikä suuria ahvenia.

 Ulkomainen luonnonkala 
Ruokaviraston antamat luonnonkalan käyttörajoitukset eivät huomioi tutkijoiden ulkomaisille kalalajeille (esim. tonnikala) antamia käyttörajoituksia. Esimerkiksi Britanniassa suositellaan, etteivät raskaana olevat, lasta yrittävät ja imettävät naiset söisi viikossa yli 140 grammaa kypsää tonnikalaa tai kahta annosta enempää mitään rasvaista kalaa kuten sardiineja, makrillia, taimenta, anjovista ja silliä. 

 Luonnonkalan sisältämät ympäristömyrkyt 
Terveysviranomaiset ovat kehottaneet kansalaisia rajoittamaan monien luonnonvaraisten kalojen syöntiä niiden runsaasti sisältämien ympäristömyrkyiksi lukeutuvien metyylielohopean, dioksiinien, PCB:n ja bromattujen palonestoaineiden vuoksi.   

 Dioksiinit ja PCB 
Kaikki Itämeren rasvaiset kalat sisältävät terveyttä vaurioittavia dioksiineja ja PCB:tä, ja yli 85 prosenttia suomalaisen väestön dioksiini- ja PCB-altistuksesta johtuukin rasvaisen luonnonkalan syönnistä. Jo keskivertoisen eli vain vähän rasvaista luonnonkalaa nauttivan suomalaisen päivittäinen dioksiinialtistus oli vuonna 2018 1,9 pikogrammaa painokiloa kohden päivässä eli lähes seitsemän kertaa enemmän kuin Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen EFSA:n määrittelemä dioksiinien ja PCB-yhdisteiden turvaraja 2 pikogrammaa painokiloa kohti viikossa.  

Esimerkiksi Itämeren lohessa on kymmenkertainen määrä edellä mainittuja ympäristömyrkkyjä kasvatettuun loheen verrattuna. Kasvatetun lohen dioksiini- ja PCB-pitoisuudet ovat vähentyneet sen vuoksi, että niitä on rydytty ruokkimaan kasviperäisellä ravinnolla niiden luontaisen kalaperäisen ravinnon sijaan. 

EFSA myönsi Suomelle vuonna 2004 poikkeusluvan raja-arvot ylittävän silakan, lohen ja nahkiaisen myyntiin. Luvan ehtona on ollut, että väestöä varoitettaisiin kyseisiä myrkkyjä sisältävän kalan terveysriskeistä. Vuonna 2015 laaditussa tutkimuksessa havaittiin kuitenkin, että vain alle kolmannes väestöstä tiesi kalan syönnin turvarajoituksista samalla kun 90 prosenttia ajatteli, että kalaa pitäisi syödä kaksi kertaa viikossa. Kalan nahka sisältää erityisen runsaasti dioksiineja ja PCB:tä. Suomalaisten elimistöön kertyneen PCB:n on havaittu lisäävän kroonisten maksasairauksien riskiä.

Silakan dioksiinipitoisuus pieneni Suomessa yli 50 prosenttia vuosina 2012–2023. Euroopan elintarviketurvallisuusviranomainen EFSA laski kuitenkin dioksiinien ja PCB-yhdisteiden siedettävän viikkoaltistumisen määrän kahteen pikogrammaan painokiloa kohti vuonna 2018. Uusi enimmäismäärä on vain seitsemäsosa aiemmasta enimmäissuosituksesta. Turvarajan kiristäminen johtui siitä, että kyseiset ympäristömyrkyt on todettu vielä vaarallisemmaksi, kuin aiemmin luultiin.

 Metyylielohopea 
Noin 1,5 prosenttia työikäisistä ja 3 prosenttia eläkeikäisistä suomalaisista saa syömästään kalasta liikaa terveydelle haitallista metyylielohopeaa. Metyylielohopea-altistus saattaa aiheuttaa vastustuskyvyn heikkenemistä, sydän- ja verisuonisairauksien riskin kasvua sekä lasten kognitiivisen kehityksen häiriintymistä. Eläinkokeissa on lisäksi havaittu, että jatkuva altistuminen pienillekin elohopeapitoisuuksille aikaansaa oksidatiivista stressiä ja heikentää siemennesteen laatua.

Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen mukaan metyylielohopean kokonaisviikkosaannin pitäisi jäädä alle 1,3 mikrogrammaan painokiloa kohden. Kala on suomalaisen ravinnon keskeisin metyylielohopean lähde ja jopa yli 90 prosenttia kalan sisältämästä elohopeasta on metyylielohopeaa. 

Ravintokäyttöön tarkoitetussa hauessa saa olla elohopeaa korkeintaan yksi milligramma kilossa ja muissa kaloissa korkeintaan puoli milligrammaa kilossa eli 0,5 ppm. Keski-Suomesta pyydettyjen kilon painoisten haukien elohopeapitoisuus on ollut keskimäärin 0,46 mg/kg vaihteluvälin ollessa 0,14–1,3 mg/kg. Kotimaisista kaloista myös hauki, kuha ja made saattavat sisältää jopa yli milligramman elohopeaa kiloa kohti. Myös esimerkiksi salakka ja särki sisältävät merkittäviä määriä elohopeaa.  

Väestötasolla ongelmallisin kalaji on kuitenkin tonnikala, koska osa väestöstä käyttää sitä runsaasti. Yhdysvalloissa myytävän vaalean purkkitonnikalan keskimääräinen elohopeapitoisuus on lähes yhtä suuri kuin suomalaisella hauella eli 0,41 ppm, mutta tummassa sitä on keskimäärin vain 0,12 ppm. Joka neljännen valkoisen tonnikalapurkin elohopeapitoisuus ylitti 0,5 ppm:n raja-arvon vuonna 2004 suurimman pitoisuuden ollessa noin 1 ppm. Tonnikalan elohopea koostui lähes sataprosenttisesti haitallisesta metyylielohopeasta. Yhdysvalloissa myydyn seitin keskivertopitoisuus on ollut viranomaisten mukaan 0,31 ja enimmäispitoisuus 0,78 ppm.

Paljon tonnikalaa syövien hiuksista on mitattu huolestuttavan suuria elohopeapitoisuuksia. 63-kiloinen ihminen saisi syödä viikoittain korkeintaan kaksi annosta vähän elohopeaa sisältävää tonnikalaa tai yhden annoksen paljon elohopeaa sisältävää tonnikalaa.
 Bromatut palonestoyhdisteet (PBDE-yhdisteet) 
Kaloissa ja simpukoissa esiintyy myös bromattuja palonestoyhdisteita eli PBDE-yhdisteitä, jotka saattavat lisätä syöpäriskiä, häiritä elimistön hormonijärjestelmää, heikentää hedelmällisyyttä ja aiheuttaa synnynnäisiä oppimis- ja käyttäytymishäiröitä. PBDE-yhdisteitä kertyy etenkin rasvaiseen kalaan, pohjaeliöitä syöviin lajeihin ja petokaloihin.

Kala on suomalaisten suurin PBDE-yhdisteiden lähde. Pohjoismaiden asukkaiden keskisaannin on arvioitu olevan 0,2–0,7 mikrogrammaa vuorokaudessa, mutta osa saannista tulee ravintorasvoista, lihasta,  kananmunista, maitotuotteista ja huoneilmasta. PBDE-yhdisteille ei ole kyetty määrittämään turvallista saantirajaa, koska niiden vaikutuksia ei ole tutkittu tarpeeksi. Euroopan elintarvikeviranomainen EFSA on avioinut, että PBD-99:lle altistuminen saattaa joissain tapauksissa ylittää turvallisen rajan. Silakoiden PBDE-pitoisuudet ovat kuitenkin puolittuneet 2000-luvulla PBDE-yhdisteille asetettujen käyttökieltojen johdosta.

Paljon kalastavia ihmisiä neuvotaan esimerkiksi Kaliforniassa poistamaan kaloistaan kaikki näkyvä rasva, nahka ja sisäelimet ennen kalojen ravinnoksi käyttämistä. Myös liemi pitää kaataa pois ja simpukoiden syöntiä kehotetaan välttämään. Sama pätee rapuihin ja hummereihin.

 Poly- ja perfluoratut alkyyliyhdisteet (PFAS-yhdisteet) 
Kalaruoka ja muut merenelävät ovat ravinnon suurin perfluorattujen alkyyliyhdisteiden (PFAS-yhdisteet) lähde. Vettä ja likaa hylkivissä tekstiileissä ja paistinpannuissa sekä elektroniikassa,maaleissa, liimoissa ja sammutusvaahdoissa käytettävien perfluorattujen alkyyliyhdisteiden pitoisuudet kalassa ovat kasvaneet 2000-luvulla. PFAS-yhdisteet ovat vasta nyt siirtymässä Itämereen, vaikka niitä on käytetty jo vuosikymmeniä teflonpannujen valmistukseen. Niiden pitoisuudet tulevat kasvamaan, koska ne ovat pitkäikäisiä ja niiden käyttöä on alettu rajoittaa vasta viime vuosina. PFAS-yhdisteet niin sanottuja ikuisuuskemikaaleja eli ne pysyvät ympäristössä ja ihmisessä kymmeniä vuosia. 

Vantaanjoki ja Helsingin vanhankaupunginlahti ovat PFAS-yhdisteistä pahiten saastuneita vesistöjä Suomessa, mikä johtuu osittain Riihimäen ja Hyvinkään jäteveden­puhdistamoista sekä Helsinki-Vantaan lentoasemalla sattuneesta sammutusvaahtovuodosta. Myös osa Saaristomereltä ja Selkämereltä pyydetyistä silakoista ylittää EU:n tuoreet raja-arvot elintarvikkeiden PFAS-aineille. Etenkin sittemmin kielletyn teflonin valmistuksessa käytetyn perfluorioktaanihapon (PFOA) ja perfluorinonaanihapon (PFNA) pitoisuudet ovat nousseet voimakkaasti. PFAS-yhdisteet ovat riski ennen kaikkea sikiöille ja pikkulasten kehitykselle. PFAS-yhdisteet kykenevät aiheuttamaan esimerkiksi maitorauhasten viivästynyttä kehitystä, alhaista syntymäpainoa, heikentynyttä rokotevastetta, kilpirauhassairauksia, maksavaurioita sekä munuais- ja kivessyöpää. 

Neljätoista prosenttia suomalaisnuorista altistuu liikaa PFAS-yhdisteille. PFAS-yhdisteiden turvallisena pidetty veripitoisuus ylittyy noin 30 prosentilla 10–20 -vuotiaista ruotsalaisista. Kala on suurin PFAS-yhdisteiden lähde talousveden jälkeen. 

 Kalansyönnin terveyshyödyt 

 Puutostautien ehkäisy 
Kalalla on ollut perinteisesti tärkeä rooli jodin ja D-vitamiinin puutoksen ehkäisyssä.  

Luontaisesti jodia sisältävä kala oli suomalaisen ravinnon tärkein jodinlähde ennen kuin jodia alettiin lisätä ruokasuolaan, rehuihin ja lannoitteisiin. Vähärasvainen kala sisältää yli kaksi kertaa enemmän jodia kuin rasvainen.  

Rasvainen kala sisältää runsaahkosti luontaista D-vitamiinia. Monien maiden viranomaiset ovat kuitenkin rajoittaneet rasvaisen luonnonkalan syöntiä sen sisältämien dioksiinien ja PCB:n vuoksi. 

 Tutkimuksia terveysvaikutuksista 

 Kokonaiskuolleisuus 
Norjassa vuonna 2022 julkaistussa väestöseurantatutkimuksessa saatiin vahvoja viitteitä siitä, että rasvainen kala heikentää terveyttä, kun taas vähärasvaisen kalan suurella saannilla on myönteisiä terveysvaikutuksia. Rasvaisen kalan kulutus korreloi kuolleisuuden kasvun kanssa siltä osin, kun se ylitti 200 grammaa viikossa. Yli 400 grammaa viikossa lohta, silliä, silakkaa tai makrillia nauttivilla naisilla oli yli 16 prosenttia suurempi kokonaiskuolleisuus kuin niillä, jotka eivät nauttineet lainkaan rasvaista kalaa. Erittäin runsas prosessoimattoman vähärasvaisen kalan nauttiminen yhdistyi sen sijaan hiukan pienempään kuolleisuuteen. Niillä, jotka söivät kilon viikossa vähärasvaista kalaa, oli lähes 10 prosenttia pienempi kuolleisuus kuin niillä, jotka eivät nauttineet lainkaan vähärasvaista kalaa. Tutkimukseen osallistui lähes 84 000 norjalaisnaista, joita seurattiin keskimäärin 18 vuotta. Tuloksissa huomioitiin muun muassa fyysisen aktiivisuuden, ylipainon, tupakoinnin, koulutuksen ja alkoholinkäytön kuolleisuuteen liittyvä vaikutus. 

 Sydän- ja verisuonisairaudet 
Väestöseurantatutkimuksista saatu näyttö kalansyönnin ja sydän- ja verisuonitautien välisestä yhteydestä on ollut osin ristiriitaista. Vuonna 2020 julkaistussa yhdysvaltalaisessa väestötutkimuksessa havaittiin, että päivittäin valkoista kalaa nauttivilla esiintyy jopa 54 prosenttia enemmän sydänkohtauksia kuin niillä, jotka nauttivat kalan sijaan punaista lihaa. Aiemmin myös tumman kalan päivittäinen nauttiminen yhdistyi lisääntyneeseen sydänkohtausriskiin, mutta yhteys muuttui päinvastaiseksi 2000-luvulla. Tutkijat arvelivat tulosten selittyvän sillä, että kalan nauttiminen leivitettyjen kalapuikkojen kaltaisena valmisruokana lisäisi sairastumisriskiä kun taas itse kypsennetyn kalan nauttiminen vähentäisi sitä.

Vuonna 2021 julkaistussa neljän väestöseurantatutkimuksen yhteenvedossa huomattiin, ettei kalansyönti vähentänyt riskiä sairastua sydän- ja verisuonitautiin. Sydän- ja verisuonitauteja sairastavien potilaiden kohdalla havaittiin kuitenkin, että 175 grammaa kalaa viikossa nauttivilla esiintyi 16 prosenttia vähemmän sydänkohtauksia ja aivoinfarkteja. Yli 175 gramman viikkokulutus ei tuonut kuitenkaan lisää terveyshyötyjä.

Kansainvälisen tutkijaryhmän vuonna 1997 julkaisemassa tutkimuksessa havaittiin, että eniten kalaa syövillä suomalaismiehillä esiintyi 12 prosenttia enemmän sydänperäistä kuolleisuutta. Kun omega 3 -rasvahappoja sisältävän kalan kulutusta tarkasteltiin erikseen, havaittiin, että eniten omega 3 -rasvahappoja sisältävää kalaa nauttineen väestöviidenneksen sydän- ja verisuonitautikuolleisuus oli kokonaiset 30 prosenttia suurempaa kuin sitä vähiten nauttineilla. Jälkikäteen tuloksiin tehtiin vielä korjaukset, jotka liittyivät tutkittavien tekemiin ravintoaineiden saannin ja riskitekijöiden systemaattisiin arviointivirheisiin. Tuloksena oli, että jokainen viiden gramman lisäys kalan nauttimisen kautta saatua omega 3 -rasvahappoa yksitoistakertaisti sydänperäisen kuoleman riskin. Tuloksen epäiltiin liittyvän suomalaisen sisävesikalan suureen elohopeapitoisuuteen, jonka on havaittu lisäävän sydän- ja verisuonisairauksien riskiä. Tutkimus toteutettiin vuosina 1985-1988 ja siihen osallistui lähes 22 000 suomalaista miestä, joiden ikä oli tutkimuksen alkaessa 50-69 vuotta. Tutkimus tehtiin Kansanterveyslaitoksen, Harvardin yliopiston ravitsemustieteen laitoksen ja Yhdysvaltojen kansallisen syöpäinstituutin yhteistyönä.

Rasvaisen kalan käyttösuositus on perustunut osaksi ajatukseen kalan sisältämien monityydyttymättömien omega-3-rasvahappojen sydän- ja verisuonisairauksia ehkäisevästä vaikutuksesta. Vuonna 2018 julkaistun kliinisten tutkimusten tieteellisesti vertaisarvioidun yhteenvedon mukaan kyseisillä rasvahapoilla ei olisikaan sydänterveyttä edistävää vaikutusta. Tarkasteltuihin tutkimuksiin osallistui yhteensä lähes 80 000 koehenkilöä, joita seurattiin keskimäärin 4,4 vuoden ajan. EPA ja DHA saattavat olla päin vastoin haitallisia eräille potilasryhmille. Vaarallisista sydämen rytmihäiriöistä, vaikeasta sydämen vajaatoiminnasta ja vaikeahoitoisesta rasitusrintakivusta kärsivien sekä sydäntahdistinpotilaiden pitäisi rajoittaa varmuuden vuoksi sekä EPA:ta sekä DHA:ta sisältävien lisäravinteiden käyttöä että myös kalansyöntiä.

Kalansyönnin on ajateltu vähentävän myös riskiä sairastua korkeaan verenpaineeseen, jota pidetään sydän- ja verisuonisairauksien riskitekijänä. Vuonna 2019 julkaistu yhdysvaltalaistutkimus ei löytänyt kuitenkaan minkäänlaista korrelaatiota kalansyönnin ja verenpaineen välillä. Tutkimukseen osallistui 12 000 keskimäärin 53-vuotiasta miestä, joiden verenpainediagnooseja tiedusteltiin kerran vuodessa 16 vuoden ajan.

 Suolistosairaudet 
Runsaan kalaproteiinin saannin on havaittu lisäävän Crohnin taudin ja haavaisen paksusuolen riskiä.

 Masennus 
Vuonna 2018 julkaistussa siihenastisten tutkimusten yhteenvedossa havaittiin, että eniten kalaa syövillä esiintyy keskimäärin 11 prosenttia vähemmän masennusta kuin niillä, jotka syövät vähiten kalaa. Yhteys oli suurempi naisilla. Yhteys saattaa selittyä myös sillä, että masentuneet syövät vähemmän kalaa, koska he syövät muita vähemmän terveellisenä pidettyä ruokaa.

 Älyllinen kehitys ja koulumenestys 

Vuonna 2020 julkaistussa saksalaistutkimuksessa havaittiin, että noin 60 grammaa viikossa kalaa syövät koululaiset saivat matematiikasta ja äidinkielestä parempia arvosanoja kuin sitä vähemmän tai enemmän kalaa syövät. Eniten kalaa syövien ryhmä (saanti keskimäärin 366 g/viikossa) pärjäsi äidinkielessä kaikkein heikoiten. Tutkimuksen mukaan oli mahdollista, että osa eniten kalaa syöneistä sai riskirajan ylittävän määrän elohopeaa.

Vuonna 2004 julkaistussa brittitutkimuksessa havaittiin, että viikoittain vähintään 100 grammaa kalaa syövien äitien vauvat sekä ne vauvat, jotka söivät saman verran kalaa alle vuoden ikäisinä, menestyivät hiukan paremmin etenkin MacArthur-Batesin kielellisen kehityksen testissä (MCDI). Ero oli kuitenkin niin pieni, ettei sillä katsottu olevan kliinistä merkitystä. Tutkimuksessa havaittiin myös, ettei viikottaisen kalamäärän kasvattaminen sadasta grammasta tuonut mainittavaa lisähyötyä. Se, että kalaa syövillä äideillä oli keskivertoa parempi koulutus, otettiin huomioon tulosta laskettaessa, mutta perheen parempaa tulotasoa ei.

Lähteet

Luokka:Kalaruoat
Luokka:Ravinnon terveysvaikutukset