Nuorgrammatismi

Nimitys 
Nuorgrammatismi tai nuorgrammatiikka on myöhempi johdos. Alkuaan nuorgrammaatikot (saks. Junggrammatiker) oli aikalaiskriitikoiden pilkkanimitys edeltäjiään kohtaan ylimielisiksi ja töykeiksi koetuille nuorille tutkijoille. Englanninkielinen neogrammarians taas on käännösvirhe; neo-alkuliite, joka suomessa kääntyy suomessa yleensä uus- (esim. neoplatonism = uusplatonismi), viittaa tavallisesti jonkin aikaisemman koulukunnan uudelleenheräämiseen, mutta tästä nuorgrammatiikassa ei ollut kyse.

 Kieli- ja kielitiedekäsitys 
Nuorgrammatismin keskeinen teesi on August Leskienin ja Wilhelm Schererin esittämä väittämä äännelakien poikkeuksettomuudesta analogioita (eli että sanat muuttuvat samankaltaisten sanojen mallin mukaisesti, esimerkiksi epäsäännölliset verbien taivutukset muuttuvat säännöllisiksi) lukuun ottamatta. Periaatteella pyrittiin luomaan äännehistorian tutkimukseen luonnontieteellisen tarkka pohja. Paulin teoksesta Prinzipien der Sprachgeschichte (1880) muodostui nuorgrammaatikkojen magnum opus ja samalla yksi kielentutkimuksen klassikoista. Siinä nuorgrammaattinen teoria esitetään ”tyypillisimmässä muodossaan”.

Nuorgrammaatikot näkivät kielen ensi sijassa ihmisen kognition ja sosiaalisen vuorovaikutuksen välineeksi, eivät edeltävän sukupolven tutkijoiden Friedrich Schlegelin ja August Schleicherin tapaan ”orgaaniseksi”, elävän olennon kaltaiseksi olioksi. Metodologiassa he painottivat uniformitarianismia eli tässä kontekstissa ajatusta, että ihminen niin psykologisesti, fysiologisesti kuin kognitiivisestikin pitää ajatella aikakaudesta riippumatta samanlaiseksi.

 Nuorgrammatismi Suomessa 
Suomessa huomattavimpana nuorgrammaatikkona on pidetty E. N. Setälää, joka toi teorian Suomeen maisterinväitöskirjassaan (1886). Setälä itse kuitenkin kuvaili nuorgrammaattisuutta tutkimukselleen vain ”hedelmälliseksi työhypoteesiksi” eikä koskaan ottanut kantaa teoriaan kokonaisuutena.

Lähteet

Luokka:Kielihistoria