John Henry Newman

John Henry Newman C.O. (21. helmikuuta 1801 – 11. elokuuta 1890) oli englantilainen anglikaanipappi, historioitsija ja runoilija. Newman oli John Keblen alkuun paneman korkeakirkollisen oxfordilaisen liikkeen innokkaimpia kannattajia ja johtohahmoja. Hän oli tärkeä henkilö Englannin uskonnollisessa historiassa 1800-luvulla ja tuli tunnetuksi koko maassa 1830-luvun puoliväliin mennessä. Vähitellen Newman lähestyi roomalaiskatolista kirkkoa, johon liittyi 44-vuotiaana. Vuonna 1879 hänelle myönnettiin kardinaalin arvo.

Paavi Benedictus XVI julisti Newmanin autuaaksi vuonna 2010. Franciscus kanonisoi Newmanin pyhimykseksi vuonna 2019. Paavi Leo XIV julisti Newmanin kirkon 38. kirkonopettajaksi 1 marraskuuta 2025. Hänet nimitettiin myös kirkon koulutustyön suojelijaksi yhdessä pyhän Tuomas Akvinolaisen kanssa.

 Elämä 
pienois|pysty|Kardinaali Newmanin vaakuna. Latinankielinen motto ”cor ad cor loquitur” on lainattu pyhän Frans Salesilaisen kirjoituksista ja tarkoittaa ”sydän sydämelle puhuu” 
Newman oli lontoolaisen pankkiirin poika. Hän oli kuulemassa Keblen Oxfordissa 1833 pitämää saarnaa, jonka aiheena oli ”kansakunnan uskosta luopuminen”, ja aloitti sen johdosta sarjajulkaisun Tracts for the Times. Sarjan julkaisujen tarkoituksena oli tukea anglikaanisen kirkon auktoriteettia, vaatia sen piispoille apostolisen perimyksen oikeutta, korostaa ankaran siveellisen kurin, oikean opin ja sakramenttien merkitystä ja suojella kirkon jumalallista rituaalia. Sarjan mukaan liikettä on myös sanottu ”traktaattiliikkeeksi”. Newman kääntyi 1845 roomalaiskatolisuuteen. Rooman kirkko antoi hänelle vuonna 1879 kardinaalin arvon.

 Teokset 
Filosofisessa tutkielmassaan An Essay on the Development of Christian Doctrine (1845) Newman pyrki selvittämään opinkehityksen teorian. Teos on luonteeltaan hypoteesi, ja sen oli samalla tarkoitus selittää muille Newmanin mielipiteitten muuttumisen syyt. Vaikka hahmotelma oli uusi, Newman oli ensi kertaa luonnostellut sitä jo varhaisteoksessaan Arians of the Fourth Century. Newmanin esittämä teoria opin kehittymisestä () sisälsi seitsemän pragmaattista mittapuutta erottamaan oikeutetut kehitysaskeleet väärennöksistä: uskollisuus alkuperäiselle ajatukselle, periaatteiden jatkuvuus, kyky omaksua ulkopuolisia ajatuksia, myöhemmän opetuksen varhainen ennakointi, kehitystä tarkasteltaessa havaittava looginen jatkuvuus, aikaisemman opetuksen säilyttäminen ja elinvoimaisuuden tilan jatkuminen. Teoksen myöhemmän laitoksen esipuheeseen hän kirjoitti: "Seuraavia sivuja ei ole kirjoitettu ensi sijassa todistamaan katolisen uskon jumalallisuutta, vaikka ne viime kädessä tarjoavatkin myönteisen perustelun sen puolesta." Ilmoituksen pelastushistoriallista taustaa vasten totuus ei ole vain joukko väittämiä, vaan sillä on oma historiansa. Jo anglikaanina yliopistosaarnassaan Newman huomauttaa, että teologisten opinkappaleiden sananmukainen etsintä Raamatusta on kirjaimellisuuden orjuutta. Newmanin mukaan "Raamattu ennakoi selvästi kristinuskon kehittymistä niin yhteisönä kuin oppijärjestelmänä" esimerkiksi vertauksessa sinapinsiemenestä. Newman korostaa että tämä kuuluu sellaisen kristinuskon luonteeseen, joka ei sovellu vain yhteen paikkaan ja yhteen aikaan vaan kaikkiin aikoihin ja kaikkiin paikkoihin. Teoksen on katsottu antavan myös valmiuksia paikalliseen kulttuuriin sopeuttamiseen lähetystyössä.Dessain 1984, s. 93-96. Newman nojaa opin kehityksen kohdalla Vincentius Lerinumilaisen käsitykseen opin kehittymisestä, profectus fidei non permutatio, hänen teoksessaan Commonitorium.Guarino, Thomas G: Tradition and Doctrinal Development: Can Vincent of Lérins Still Teach the Church?Theological Studies 67 (2006) Teos muistetaan myös kuuluisasta lauseestaan: "To be deep in history is to cease to be a Protestant."

Newman tekee selkoa kääntymyksestään roomalaiskatolisuuteen omaelämäkerrallisessa teoksessaan Apologia pro vita sua (1864). suom. Tilinteko uskostani, Kirjaneliö 1990).

 Virsissä ja runoudessa 
Newman oli lahjakas runoilija ja julkaisi 1834 runokokoelman Lyra Apostolica, johon sisältyy hänen tunnettu virtensä ”Lead Kindly Light”, ja 1865 runoelman ”The Dream of Gerontius”.

Newmanin 16, kesäkuuta 1864 Sisilasta Marseihin matkalla olleella laivalla  kirjoittama runo ”Lead, kindly Light, amid the encircling gloom” on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa virsi numero ”Valkeus kirkas päällä synkän maan” ja Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 275 (suom. Hilja Haahti 1915, Anna-Maija Raittila 1984). Se on myös Hengellisen laulukirjan laulu 482 ja Seurakunta laulaa -kirjan laulu 345. Helsingin katolisen hiippakunnan laulukirjassa Cantemus on siitä toinen suomennos, ”Oi valo kirjas yössä maailman” (suom. Outi Kecskeméti 2001). Newmanin kirjoittama runo, jota hän ei itse pitänyt virtenä, on vuonna 1097 ilmestyneessä sanakirjassa ”A Dictionary of Hymnology” arvioitu 1800-luvun hienoimpaan lyriikkaan kuuluvaksi runoksi.

Toivo Lyyn suomentama Newmanin runo Lead, kindly Light, (”Mua johtaos”) sisältyy antologiaan Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja.

 Vaikutus 
John Henry Newmanilla oli monitahoinen elämäntyö sekä anglikaanisessa että roomalaiskatolisessa kirkossa. Hänen ajattelunsa on vaikuttanut syvällisesti erityisesti näiden kirkkokuntien teologisiin ajatuksiin uskon asemasta, Jumalan ilmoituksesta, uskon kehittymisestä, Raamatusta ja varhaisesta kirkosta. Roomalaiskatolinen kirkko pitää Newmania yhtenä merkittävimmistä modernin ajan teologeista. 

Katso myös
The Idea of a University
Grammar of Assent
Callista

Lähteet

Aiheesta muualla

 Seppänen, Arvi: Nuoren Newmanin teologia. STKS 102


Luokka:Vuonna 1801 syntyneet
Luokka:Vuonna 1890 kuolleet