Elessei Valokainen

Jelisei (Elessei) Grigorinpoika Valokainen (12. kesäkuuta 1843 Piensarka, Suistamo – 2. helmikuuta 1918 Äimäjärvi, Suistamo) oli suistamolainen runonlaulaja ja tietäjä.

Valokainen herätti monesti oudoksumista "mauttomalla muinaisaikuista pukua tavoittavalla ulkoasullaan". Hän esiintyi vuonna 1906 Sortavalan laulujuhlilla, vaikkei itse ollut varsinainen runonlaulaja. Valokainen osasi runsaasti satuja ja muuta kansanperinnettä, ja helmikuussa 1908 tohtori V. Salminen sai häneltä 11 runoa, 31 loitsua, 30 taikaa ja 19 satua. Valokaiselta on tallennettu myös ikivanha suorasanainen sukeltajamyytin toisinto.http://dbgw.finlit.fi/skvr/teksti.php?id=skvr07100110

Valokainen lauloi keväällä 1907 kouluilla ja iltamissa Kouvolassa, Haminassa ja Kotkassa. ”Hän ottaa myös vastaan tilauksia vanhanaikaisten suomalaisten työkalujen, karjalaisten pukujen, virsujen ym. hankkimista varten”, kertoi Kyminlaakso-lehti. Valokainen sai syksyllä toverikseen suistamolaisen kanteleensoittaja Iivana Lösösen (1847–1925). He tekivät yhdessä seitsemän viikkoa kestäneen kiertomatkan. Vuonna 1908 Valokainen esiintyi yksin Vaasassa ja Helsingissä Väinämöisen puvussa, johon kuului rohdinpaita, tuohivyö, virsut ja pellavia peruukkina.  Valokainen myi matkoillaan tuohitorvia, puukelloja ja kanteleita, joihin oli vuoleskellut vanhoja vuosilukuja ja joita oli savustuttanut viikkokausia saunan orsilla. Valokainen jatkoi esiintymisiään yksin tai Iivana Onoilan ja Iivana ja Anna Lösösen kanssa ainakin vuoteen 1914 saakka.

Runonkerääjä Eino Kemppainen luonnehti Elessei Valokaista itsenäiseksi kehittyneeksi runonlaulajaksi, joka ei seurannut orjallisesti muita vaan usein tahallaankin muutteli sanoja omin päin hävittämättä itse pääjuonta. Toisinaan hän myös yhdisti eri runoissa olevia asioita yhteen runoon ja silloin aina epäonnistui. Kemppaisen mukaan Valokaisen käyttämä sävel erosi tunnetumman runonlaulajan Iivana Onoilan sävelestä huomattavasti. Hänen mukaansa Valokainen lauloi liian kovasti ja rämisevästi, "silloinkin kun ei tarvitsisi pienen kuulijakunnan vuoksi niin kovasti huutaa".http://dbgw.finlit.fi/skvr/teksti.php?id=skvr07105492 Itsekin karjalaisen runonkerääjä Iivo Härkösen mukaan Valokainen ei osannut laulaa lainkaan. Myöskään Kemppaisen arvio Valokaisen omaperäisyydestä ei ilmeisesti osu oikeaan, sillä hänen omaperäisinä pidetyt runonsa ovat yleensä Kalevalasta, saduista ja tilapäisistä mielijohteista kokoonpantuja "sepustuksia".

Sukunimi Valokainen (Val'okainen = Valjokkainen) on lähtöisin Suistamon Piensaran kylästä, jossa jo vuonna 1842 tavataan henkilö nimeltä Elessei Valokainen. Nimen on arveltu tulevan karjalaisista hypokorismeista Vala, Valei, Valo(i), joiden taustalla on venäläinen ristimänimi Valaam tai Valentin. Toisaalta se on yhdistetty myös murresanaan valjakka "vaalea, hailakka, kalvakka", vaikka se ei selitykään suoraan karjalan kielen pohjalta. Suistamon henkikirjoissa nimi esiintyy myös muodossa Valjakka tai Waljakka. Etelä-Savossakin sitä tavataan 1700-luvulta alkaen.

Valokainen oli aviossa kahdesti. Hänen toinen puolisonsa oli Anna Minantytär vuodesta 1899.

 Lähteet 

Luokka:Runonlaulajat
Luokka:Suistamo
Luokka: Vuonna 1843 syntyneet
Luokka: Vuonna 1918 kuolleet