Ida Hahn-Hahn

Ida Marie Luise Sophie Friederike Gustava, kreivitär von Hahn, o. s. von Hahn (22. kesäkuuta 1805 Tressowin kartano, Tressow, Mecklenburg-Schwerinin suurherttuakunta – 12. tammikuuta 1880 Mainz, Saksan keisarikunta) oli saksalainen aatelinen, kirjailija, runoilija ja matkakirjojen kirjoittaja.Hahn-Hahn, Ida. Tietosanakirja osa 11. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1922Hahn-Hahn, Ida Marie Luise Sophie Friederike Gustava von, Nordisk familjebok 10. 1909  Hän oli myös naisten oikeuksien puolestapuhuja ja luostarin perustaja.

 Suku ja koulutus 
Hänen isänsä oli teatterituottaja 'Theatergraf' kreivi, Mecklenburgin kruununmarsalkka Karl Friedrich von Hahn-Neuhaus (1782–1857). Hänen isoisänsä oli luonnonfilosofi ja tähtitieteilijä Friedrich von Hahn.  Hänen äitinsä oli Sophie von Behr. Hänellä oli kaksi nuorempaa sisarta ja yksi veli Ferdinand von Hahn (1809–1888), joka peri arvonimen ja Neuhausin kartanon Giekaussa, Plönin piirikunnassa Schleswig-Holsteinissa, jossa sisar avioeronsa jälkeen vietti aikaa. 

Varakas, vanhaa aatelia edustava perhe menetti valtavan omaisuutensa muutamassa vuodessa isän omalaatuisen tuhlailun vuoksi, joka tunnettiin innostuksestaan teatteria kohtaan, joiden näyttämöproduktioihin hän tuhlasi suuren osan omaisuudestaan. Hän tuhlasi niin valtavia summia, että saattoi perheen suuriin ahdinkoihin ja joutui lopulta holhoojan valvontaan. Kreivitär Sophie otti puolisostaan avioeron vuonna 1809 ja muutti neljän lapsensa kanssa Rostockiin, Neubrandenburgiin ja Greifswaldiin, jossa he elivät köyhissä oloissa. Vanhuudessaan Karl Friedrich von Hahn joutui elättämään itsensä johtamalla maakunnallista yritystä ja hän kuoli köyhyydessä.

Isällä ei ollut paljon vaikutusta Idan koulutukseen. Toisaalta myös hänen hurskasluonteinen äitinsä Sophie von Behr näyttää olleen välinpitämätön tytärtään kohtaan. Näin ollen Neubrandenburgissa varttunut ja konfirmaatioon valmistautuvan 16-vuotiaan tytön kasvatus näyttää olleen erityisen pinnallista kaikissa uskonnollisissa asioissa, hänen omien sanojensa mukaisesti. Hänen mielensä oli yhtä puutteellisesti kehittynyt muillakin opintoaloilla, niin että kreivittären täytyi myöhemmin elämässään täyttää monia koulutuksensa aukkoja lukemalla omin päin lisää.

 Avioliitto ja suhteet 
Hän sai kaksoisnimensä avioituessaan 21-vuotiaana vuonna 1826 varakkaan serkkunsa kreivi, Mecklenburg-Strelitzin perintömarsalkka (Erbmarschall) Friedrich Wilhelm Adolf von Hahn-Basedowin (1804–1859) kanssa, joka omisti Basedowin kartanon ja oli tunnettu hevoskasvattaja. Avioliitto oli kulissiavioliitto ilman mitään kiintymystä kummaltakaan puolelta. Heille syntyi yksi lapsi Antonie (1829–1856), joka oli kehitysvammainen, ja vuosien ajan äidilleen suuren murheen aihe. Avioliitto mitätöitiin 5. helmikuuta 1829, kuukautta ennen heidän tyttärensä syntymää. Hän erosi aviomiehestään tämän nautinnonhakuisen elämän ja väkivaltaisuuden vuoksi kolmen vuoden erittäin onnettoman avioliiton jälkeen vuonna 1829. Tytär Antoine eli 24-vuotiaaksi ja äiti vieraili tämän hoitopaikassa pari kertaa vuodessa. 

Ida von Hahn-Hahn vetäytyi seurapiireistä ja asui pitkään eristyksissä äitinsä luona Greifswaldissa. Seuraavina vuosina kreivitär joutui useisiin muihin epäonnistuneisiin suhteisiin miesten kanssa. Avioeronsa jälkeen hän asui Berliinissä, Dresdenissä vuosina 1845–1849, äitinsä luona Greifswaldissa, Wienissä, veljensä luona Neuhausin linnassa tai matkusti vuodesta 1835 lähtien toistuvasti Sveitsissä, vuosina 1838/1839 Italiassa, vuonna 1840 Espanjassa ja Ranskassa, vuonna 1842 Skandinaviassa, vuosina 1843–1844 Lähi-idässä, vuonna 1846 Englannissa, Skotlannissa ja Irlannissa ja uudelleen vuonna 1847 Italiassa ja Sisiliassa. Ida von Hahn-Hahn sanoi: "Saksalla ei ole sisäistä elämää. En voi elää Saksassa ikuisesti ..." "Matkustan elääkseni." 

Hän vietti avioeronsa jälkeiset vuodet uhmaamalla sosiaalisia sopivaissuussääntöjä ja matkusti sekä asui noin vuodesta 1831 lähtien kuurinmaalaisen vapaaherra Adolf von Bystramin (1798–1848) kanssa, johon hän oli tutustunut vuonna 1827. Bystram kannusti häntä kirjoittamaan heidän matkoistaan ​​Euroopassa ja Lähi-idässä. Kreivitär nautti täydellisestä itsenäisyydestä tänä aikana vuosina 1829–1849 ja eli emansipoituneen maailmannaisen elämää. Hänen yhteytensä paroni von Bistramiin, joka saattoi häntä matkoilla, sekä hänen lyhyt tuttavuutensa vuodesta 1836 lähtien kuuluisan asianajaja ja poliitikon, vuonna 1849 Saksan keisarikunnan sijaishallitsijana toimineen Henry Simondin (1805–1860) kanssa herättivät paljon puhetta.
pienoiskuva|Kreivitär Ida Hahn-Hahn, postuumi kaiverrus 1885 

 Kirjallinen ura 
Vaikka hänen teoksensa on kirjoitettu keinotekoiseen, aristokraattiseen tyyliin, osoittavat usein terävää psykologista ymmärrystä. Hänen kirjoituksensa Saksan aristokratiasta olivat aikansa suuren yleisön suosiossa. Ida von Hahn-Hahn kirjoitti usein sielun tragedioista ja sai vaikutteita ranskalaiselta kirjailijalta George Sandilta. Madame de Staëlin ("Corinne ou l'Italie"), George Sandin ("Lélia") ja Stendhalin vaikutteet ovat kiistattomia hänen romaaneissaan.

Hän "oli väsymätön naisten emansipaation puolestapuhuja" ja hänen kirjoituksissaan on monia vahvoja naishahmoja. Hänen romaaniensa menestys uran alkupuoliskolla oli niin huomattavaa, että hänestä tuli aikansa "parhaiten ansaitseva" kirjailija.

Ida von Hahn-Hahn tuli alkuun tunnetuksi lyyrikkona kokoelmilla Gedichte (1835), Neuere gedichte (1836), Venetianische nächte (1836), Lieder und gedichte (1837) ja julkaisi sen jälkeen useita romaaneja. Niistä monet ilmestyivät vuosina 1838–1846 yhteisnimikkeellä Aus der Gesellschaft. Hahn-Hahn julkaisi myös matkakuvauksia. Vuosina 1829–1849 tehtyjen ulkomaanmatkojen tuotteena olivat, silloisen muodikkaan kirjallisen muodon tyyliin ja erityisesti runoilija Heinrich Heinen sekä matkakirjalija ja puutarha-arkkitehti, herttua Hermann von Pückler-Muskaun (1785–1871) vaikutuksesta, lukuisat subjektivistisen impressionistiset matkakirjat, jotka käsittelivät tunteellisesti ja kriittisesti maisemia, kansanelämää, taidetta (omaperäisiä arvioita esimerkiksi Italian varhaisrenessanssista) ja kulttuuria. 

Hänen kirjansa kuvaavat aristokratian seuraelämää. Niiden keskeistä sisältöä on tyydyttämättömyyden psykologia, ja hän esittelee niissä uuden naistyypin.
pienoiskuva|Kirjailija, naisten oikeuksien aktivisti ja luostarin perustaja kreivitär Ida Hahn-Hahnin hauta Mainzin päähautausmaalla
Hän sisällytti monia omia elämänkokemuksiaan romaaniensa tunteellisiin juoniin. Nämä romaanit, jotka on koottu Aus der Gesellschaft -teokseen, 8. osaa (1835–1846; ”Yhteiskunnasta”), käsittelevät vahvoja, intohimoisia aatelisnaisia, jotka ovat osallisina traagisissa ristiriidoissa olosuhteiden vuoksi. Yksi hänen parhaista romaaneistaan, Gräfin Faustine (1841; ”Kreivitär Faustine”), käsittelee ”tunteenvapautta”, joka liittyy häneen voimakkaasti vaikuttaneeseen Nuori Saksa liikkeeseen. Hänen tyyliään parodioi kilpailija Fanny Lewald teoksessaan Diogena. Von gräfin Iduna von Hahn-Hahn (1847). 

Pitkäaikaisen kumppani, vapaaherra Adolf von Bystramin kuolema toukokuussa 1848 ja vuoden 1848–1849 vallankumous, jota hän todisti Dresdenissä "lähtemättömällä vihalla ja voittamattomalla halveksunnalla demokraattisia periaatteita ja sen edustajia, kannattajia ja seuraajia kohtaan", johtivat hänen paljon huomiota saaneeseen, sensaatiomaiseen kääntymykseensä katolilaisuuteen vuonna 1850 Berliinissä Mainzin piispa, paroni von Kettelerin hengellisessä ohjauksessa. Kääntymisensä jälkeen hän toimi ahkerasti uuden uskonsa hyväksi, ensin kirjan Von Babylon nach Jerusalem (1851) välityksellä sekä runokokoelmallaan Unserer lieben Frau (1851), joiden jälkeen hän julkaisi vielä useita teoksia.

Kreivitär Hahn-Hahn meni vuonna 1852 noviisiksi Ordre du Bon Pasteur'n (Hyvän paimenen) sääntökunnan luostariin Angersiin. Pian sen jälkeen hän oli mukana perustamassa kirjallisilla tuloillaan Mainziin Zum guten Hirten (Hyvä Paimen) -nimistä luostaria, jossa hän eli maallikkosisarena vuodesta 1854 lähtien ja omistautui pelastamaan 'langenneita tyttöjä' eli syrjäytyneitä naisia.  

Ida von Hahn-Hahn kuoli 74-vuotiaana tammikuussa 1880 Mainzissa. Hänet on haudattu Mainzin päähautausmaalle. 

 Perintö 
Viimeisinä vuosinaan hän kirjoitti romaaneja, joita värittää hänen ultramontanistinen näkemyksensä. Hänen varhempia romaaneja julkaistiin vuonna 1851, myöhemmät, ultramontanistiset, ilmestyivät 45-osaisena koottuina teoksina vuosina 1902–1905.

Teokset
 Gedichte (1835), runoja
 Neuere Gedichte (1836), runoja
 Venetianische Nächte (1836), runoja
 Lieder und Gedichte (1837), runoja
 Jenseit der Berge (1840), matkakertomus
 Gräfin Faustine (1841), romaani
 Zwei Frauen (1845), romaani
 Erinnerungen aus und an Frankreich (1842), matkakertomus
 Ein Reiseversuch im Norden (1843), matkakertomus
 Orientalische Bbriefe (1844), matkakertomus

Ultramontanismin sävyttämät teokset
 Von Babylon nach Jerusalem (1851)
 Unserer lieben Frau (1851), runoja
 Aus Jerusalem (1851)
 Die Liebhaber des Kreuzes (1852)
 Maria Regina (1860)
 Doralice (1861)
 Geschichte eines armen Fräuleins (1869)
 Erzählung des Hofrats (1872)
 Nirwana (1875)

 Lähteet 

Aiheesta muualla

Luokka:Saksalaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1805 syntyneet
Luokka:Vuonna 1880 kuolleet
Luokka:Saksalaiset aateliset
Luokka:Saksalaiset runoilijat
Luokka:Matkakirjailijat