Lamborghini Espada

Lamborghini Espada on Lamborghinin vuosina 1968–1978 valmistama 4-paikkainen Gran Turismo tyyppinen coupémalli. 

Bertonen suunnittelutoimistossa työskennelleen Marcello Gandinin piirtämä Espada on varustettu pitkällä ja matalalla monikäyttöauton tyyppisellä 2-ovisella korilla ja lasisella takaluukulla, siinä on myös laaja lasiruutu perälevyssä, joka on tyypillistä muissakin hänen piirtämissään automalleissa kuten Maserati Khamsinissa. Vuosien 1968-1978 ajan kolmessa sarjassa ja kahdesti päivitettynä valmistettu malli oli valmistajansa pitkäaikaisin aina 1980-luvulle asti, jolloin Countach ohitti sen, ja 1 217 kappaleen valmistusmäärällään (joissain lähteissä 1 226-1 227) se oli valmistajalleen odottamaton, huippumalli Miuran päihittänyt kaupallinen menestys. 

Tehtailija Ferruccio Lamborghini irtaantui yritysryhmänsä vaikeiden vuosien 1969-1973 aikana autoyrityksestään vuoden 1972 lopussa sveitsiläisten Georges-Henri Rossettin (51%) ja René Leimerin (49%) jatkaessa sen toimintaa. Tehtailija aavisti tulevaisuuden oikein, sillä vuoden 1973 öljykriisi mullisti eritoten loistoautojen markkinatilanteen, ja sveitsiläisten yrittäjien vuodesta 1973 alkanut kausi päättyi yrityksen ajauduttua selvitystilaan 1978-1984. Espada-mallin moottorina oli Giotto Bizzarrinin alun perin 3,5-litraisena Lamborghinin ensi automallia 350 GT varten suunnittelema V-12 kuudella Weber-kaasuttimella, tässä automallissa kuitenkin 3,9-litraiseksi kasvatettuna ja 325-350 hevosvoiman tehoisena (S1, tehokkaampana S2-S3-sarjoissa). 

Espada-mallinimi liittyy valmistajalle tyypilliseen tapaan espanjankieliseen  härkätaistelusanastoon, ja tarkoittaa miekkaa jolla härälle annetaan niskan kautta aorttaan osuva eli välittömään kuolemaan johtava estocada -pisto corridan päätteeksi. Pitkästä mutta matalasta, monikäyttöauton kaltaisesta neljän hengen nopeasta matka-autosta on tullut rakastettu ja haluttu valmistajansa klassikkomalli.

 Muotoilu 

pienoiskuva|Lamborghini Marzal Genevessä 2018
pienoiskuva|oikea|Espadan alusta/moottori Lamborghini-museossa
Espadan muotoilija oli Bertonen Marcello Gandini, ja radikaalin uutuusmallin muotoilusta vihjailtiin vuonna 1967 kahdella koeautolla, joissa piirteitä tehtiin yleisölle tutuiksi. Bertone julkisti laajoilla lasisilla lokinsiipiovilla varustetun Lamborghini Marzal-koeauton, mikä oli erikoisuutena varustettu taakse sijoitetulla 6-sylinterisellä rivimoottorilla (tarkalleen ottaen V12-moottorin lohko jossa oli vain taaempi sylinteriryhmä), Geneven autonäyttelyssä keväällä 1967. Marzalia ajoivat myös Monacon ruhtinas Rainier_III ja hänen vaimonsa prinsessa Grace vuoden 1967 Monacon GPssä, mikä esiintyminen herätti yleisön valtavan kiinnostukseen poikkeuksellista autoa kohtaan. Huomion hyödyntääkseen tehtailija määräsi Espada-tuotantomallin rakennettavaksi Lamborghini 400 GTn 15 senttiä pidennetylle alustalle, ja V12-etumoottorilla alkuperäisen Marzal-ratkaisun vastaisesti. Espada-mallin teknisestä suunnittelusta vastasi Paolo Stanzani. Marzalin piirtänyt Bertonen Marcello Gandini vastasi myös Daily Telegraph-lehden John Ansteyn toimeksi antamasta ehdotuksesta edulliseksi superautoksi, mikä toteutettiin Jaguar_E-Typen tekniikalla Lontoon Earls Court Motor Show-autonäyttelyyn 1967 automallina Jaguar Pirana. Pirana (takalokasuojissa nimi on oikeaoppisemmin Piranha) toimi väliaskeleena ja koekappaleena, kun Bertone käänsi Marzal-koeauton voimalinjan suunnan päinvastaiseksi, ja muunsi sen epärealistisia piirteitä suurtuotanto- ja tieliikennekelpoisiksi. Koeauton peräpeilin yläosa oli lasia - muotoilun yksityiskohta mikä toistuisi Espadassa ja monessa muussakin autossa - joskin sen ruudun sähköinen avaaminen tuuletustarkoituksissa oli hyödytön: peräpelin tyhjiön vuoksi pakokaasu kulkeutui avatusta lasista auton matkustamoon. Piranan peltien muovaamisessa käytetty puinen malli toimi ensin Espadan prototyypin peltiosien muottina - siinä oli vielä Marzal-koeauton lokinsiipiovet, joiden johtaja Lamborghini pelkäsi paljastavan naismatkustajia säädyttömällä tavalla - ja tuo ensi prototyyppi on esillä Museo Lamborghinissa. Espadan raaka-teräskorit valmistettiin Bertonen Grugliascon koritehtaalla. Lamborghinin tehdas Sant’Agata_Bolognesessa vastasi Espadan loppukokoonpanosta sekä testiajoista.

 Moottori ja voimansiirto 

pienoiskuva|G.Bizzarrini, F.Lamborghini ja G.P.Dallara 1963 uuden V12-prototyypin äärellä
Espadan voimanlähteenä oli Lamborghinin V12-moottori 3 929 cm³ iskutilavuudella ja kuudella Weber 40 DCOE 20/21-tuplakaasuttimella, mikä tarjosi eri viritysasteissa 325 (S1) - 350 hv (S2-S3) tehon 7 200-7 500/min kierrosluvulla. Saman viritysasteen 325-hevosvoimaista moottoriversioita käytti myös Espadan rinnakkaismalli Lamborghini Islero, mikä oli Federico Formentin tehtailijan perinteisemmän näkemyksen mukaan muotoilema 2+2-coupé, ja mikä esiteltiin radikaalisti uudenlaisen Espadan rinnalla Geneven autonäyttelyssä. Espadan S2- ja S3-sarjoissa oli 350 hevosvoiman versio 3,9-litraisesta V12-moottorista, mikä oli saanut Miuran jyrkemmät nokka-akselit sekä korkeamman puristussuhteen. Tämä 350hv-tehoversio oli ollut myös tarjolla Islero S-kehitysversiossa 1969 sekä vauhditti Isleron korvaavaa, edelleen perinteisemmin muotoiltua Lamborghini Jaramaa 1970-1976. Moottori oli iskutilavuudeltaan hieman kasvatettu versio Ferrarin palveluksesta vuonna 1961 "suuressa ulosmarssissa" muun Scuderia Ferrari-kilpatallin henkilökunnan kanssa irtisanoutuneen Giotto Bizzarrinin tehtailija Ferruccio Lamborghinille suunnittelemasta, 60° V-kulman 3,5 litran DOHC-V12:sta, Ferrarin V12-moottorieissa oli tuolloin vain yksi nokka-akseli per sylinteriryhmä, ja Il Commendatorelle kimpaantuneen Lamborghinin tarkoitus oli lyödä Maranellon kilpailija laudalta kaikilta osin. Bizzarrini-moottori saavutti jo ensi versiossaan tavoitellun 400 hevosvoiman tehon peräti 11 000/min kierrosluvulla. Iskutilavuus vaihteli alkuperäisestä 3,5 litrasta (Lamborghini 350-mallit) aina Murciélagon 6,5-litraisiin neliventtiili-versioihin asti, jotka tarjosivat 670 hevosvoimaa (DIN). Lamborghini itse valmisti Espadan käsivalintaisen vaihteiston (5+R vaihteet), kun taas matka-auton luonnetta alleviivaten tarjolla oli vuoden 1972 Serie 3-sarjasta lähtien myös Chrysler-yhtymältä hankittu automaattivahiteisto, vahva 3-vaihteinen Torqueflite. Myös Lamborghinin alustasuunnittelu oli tuolloisten alansa huipputaitureiden kuten Giampaolo_Dallaran, Paolo_Stanzanin ja uusiseelantilaisen autoinsinööri ja sittemmin johtavan koeajaja Bob_Wallacen käsissä.

 Sarjat 

Espadaa valmistettiin kolmessa sarjassa:

Serie 1 (S1) vuoden 1968 ja tammikuun 1970 välillä 176 kappaletta. 

Serie 2 (S2) vuosina 1970-1972 sai tavanomaisemman kulmikkaan mittaristokotelon, sekä uuden ratin ohjauksen ollessa nyt tehostettu. Ulkoisina tunnusmerkkeinä S2 ja uuden jäähdytinsäleikön, ja peräpeilin lasin koristekaihdin poistui. S2-versiossa moottorin teho oli noussut 350 hevosvoimaan. Siihen sai vanteet joko 5-pulttisina tai edelleen Miurasta tutut Campagnolo:t perinteisellä keskuslukituksella (knock-off). Rengastus oli edelleen Pirellin korkeaprofiilisilla Cinturato-vyörenkailla. Serie 2:n valmistusmäärä oli 578 kappaletta. 

Serie 3 (S3) julkistettiin Torinon autonäyttelyssä vuonna 1972. Sitä valmistettiin vuoden 1978 tuotannon päättymiseen mennessä 472 kappaletta. Moottorin teho oli 375hv 8 000/min-kierrosluvulla, ja Espadaan tuli tarjolle automaattivaihteisto. Lisäksi viimeisen sarjan kromipuskurit saivat myös sirommat muodot. Mittaritaulu sai alumiinisen pohjan ja se kaartui ergonomisesti jotta laitteet olivat kurottelematta kuljettajan käsiteltävissä. Ulkoisesti vanteet olivat saaneet uuden, helpommin puhtaana pidettävän sileämmän muotoilun, ja Cinturato-vyörenkaat olivat nyt 70-sarjan matalaprofiilista CN12-mallia (aiemmat korkeaprofiiliset olivat mallia CN72). 

 Erikoismalleja 

 Espada VIP 1971 

VIP oli 12 kappaleen erikoismalli, minkä oranssi korin väri sekä oranssi-musta nahkasisustus olivat Bertonen tätä erikoismallia varten valikoimia.

 Seuraaja, jatkokehittelyjä ideasta 

pienoiskuva|oikea|Frua-Lamborghini FaenaEspada-mallilla ei ollut virallista seuraajaa. Alun perin sotilaallisiin tarkoitukseen suunniteltua Lamborghini LM002-maastoautoa lukuun ottamatta yhtiön automallit olivat 2-ovisia ja pääasiassa 2-paikkaisia, enintään pienemmillä lisäistuimilla (2+2). Sekä korittajat että viimein Lamborghini itsekin esittelivät kuitenkin useita kehitysaskeleita Espadasta. Ensimmäinen ehdotus tuli Torinon autonäyttelyyn vuonna 1978 Pietro Frualta (Frua-koriyritys) 4-ovisena farmarityyppisenä Lamborghini Faena-koeautona. Se pohjautui Espada S2-yksilöön, minkä alustaa oli pidennetty 17,8 senttimetrillä, ja nimensä koeauto oli saanut härkätaistelijan faena-rituaalista ennen kuolinpistoa. Faena-koeauto on ollut esillä näyttelyssä vielä ainakin vuonna 2010.

 Galleria 

 Mitat 
 Kori 
Pituus: 4 730 mm
Leveys: 1 860 mm
Korkeus: 1 180 mm
Akseliväli: 2 650 mm
Omamassa: 1 490-1 510 kg
 Moottori 
 Lamborghini 3.9 (3929 cm3) V12 60° DOHC 24V, 325-350 hv @7 500/min-8 000/min, vääntö 400Nm - 410 Nm.

 Suoritusarvoja 

 Huippunopeus 245 km/t (S1, 325 hv), 260 km/t (S2-S3, 350 hv) 
 Huippunopeus 250 km/t (S1), 264 km/t (S2-S3) 

 Lähteet 

Aiheesta muualla

 Koeajolle.com | Ferruccio Lamborghini| traktorit ja loistoautot 

 Videoita aiheesta 

 Jay Leno`s Garage, Lamborghini Espada-esittely 23:01 min 
 Jay Leno`s Garage, 1967 Jaguar Pirana-esittely 14:38 min 
 Jay Leno`s Garage, 1968 Lamborghini  Islero (Espadan rinnakkaismalli perinteisellä korilla) 14:52 min 
 Harry`s Garage, Lamborghini Espada on Lamborghini`s 50th Anniversary Tour in Italy, 27:15 min 
 Museo Lamborghini, Espada VIP-seloste ja kuvia 
 Davide Cironi: Paolo Stanzanin haastattelu, Ferrucchio Lamborghinin tavoista, 17:29 min, ääni  (tekstit )
 The most innovative Lamborghini ever in Paolo Stanzani's opinion: Davide Cironi / Paolo Stanzani keskustelevat Espadasta 8:41 min, ääni  tekstitys 

Espada
Luokka:Superautot
Luokka:1960-luvun autot
Luokka:1970-luvun autot