Vladimir Sollogub

Vladimir Aleksandrovitš Sollogub (; 8. elokuuta (J: 20. elokuuta) 1813 tai 1814Соллогуб Владимир Александрович, rulex.ru, viitattu 13.10.2020  Pietari, Venäjän keisarikunta – 5. kesäkuuta (J: 17. kesäkuuta) 1882 Homburg vor der Höhe,Sollogub, Wladimir Alexandrowitsch Brockhaus Sollogub, Wladimir Alexandrowitsch Meyers Konversationslexikon (Rethrobibliothek)  Saksan keisarikunta) oli venäläinen kirjailija. 

Hän oli virkamies, proosakirjailija, näytelmäkirjailija, runoilija ja muistelmien kirjoittaja. Hän on kirjoittanut runsaasti novelleja ja kertomuksia, jotka ilmentävät hyvää mielikuvitusta ja havaintokykyä.Sollogub, Vladimir. Tietosanakirja osa 8. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1916Sollogub, Vladimir, Nordisk familjebok 26. 1917  

 Suku ja koulutus 
Liettuasta peräisin olevassa erittäin rikkaaseen ja lähellä hovia olevaan korkea-aateliin kuuluvassa suvussa kasvanut ja kotona aatelistapaan koulutettu Sollogub tunsi yhteiskunnan yläluokan edustajat hyvin ja kuvasi heitä usein teoksissaan. Hänen isoisänsä kreivi Jan Sollogub (Jan Sołłogub; ven. Ivan Antonovitš Sollohub; (1747– n. 1812) kuului Liettuan korkea-aateliin, oli Puolan kuningas Stanislaw Augustuksen kenraaliadjutantti vuonna 1774 ja Venäjän armeijan kenraalimajuri vuonna 1785. Hän kasvatti omaisuutensa 80 000 sieluun eli miespuoliseen maaorjaan avioituessaan vuonna 1781 hovitallimestari, Pietari III:n ja Katariina II:n hovissa hurmurina ja hauskuuttajana tunnetun Lev Aleksandrovitš Nariškinin (1733–1799) tyttären Natalia Lvovna Nariškinan (1761–1819) kanssa. 

Kirjailijan isä Alexander Sollogub (1787–1843) tuhlasi nopeasti osuutensa isänsä omaisuudesta. Hänellä oli seremoniamestarin arvo hovissa, mutta Pietari tunsi hänet parhaiten esimerkillisenä muodikkaana nuorena miehenä eli dandyna. Aleksandr Puškin kirjoittaa hänestä "Jevgeni Onegin" ensimmäisen luvun luonnosrivilllä –: "Ikuinen Sollogub kävelee". Isän rakkaus teatteriin, musiikkiin ja maalaustaiteeseen vaikutti Vladimirin kasvatukseen. Kirjailijan äiti Sofia Ivanovna Arkarova (1791–1854) oli keisari Aleksanteri I:n suosikki. Hänelle on omistettu Pjotr Pletnjovin "Kirjeet kreivitär S. I. S.:lle venäläisistä runoilijoista".
pienoiskuva|Vladimir Sollogub 1840-luvulla
Diplomaatti Lev Sollogub (1812–1852) oli Vladimirin nuorempi veli ja ruhtinas Anatoli Anatoljevitš Gagarin (1876–1954) oli hänen tyttärenpoikansa. Hänen opettajinaan olivat Pjotr Pletnjov kirjallisuuden opettajana ja ranskalainen näytelmäkirjailija, runoilija, historioitsija Ernest Charrière, joka käänsi Ivan Turgenevin Metsämiehen muistelmia (ven. Записки охотника, Zapiski ohotnika 1852) ranskaksi. Vuosina 1819–1820 Sollogub matkusti Pariisiin vanhempiensa ja veljensä Levin kanssa. Hän opiskeli Tarton yliopistossa ja antautui sitten diplomaattiuralle. Vuodesta 1870 hän oli vankeinhoitokomitean puheenjohtaja.

Valmistuttuaan Tarton yliopistosta vuonna 1834 Sollogub työskenteli sisäasiainministeriössä vuosina 1835–1842, 1850–1856 ja valtionkansliassa vuosina 1842–1849. Vuodesta 1856 hän toimi keisarillisen hovin erikoiskomissioiden virkamiehenä. Hän oli kiinnostunut vankilauudistuksen organisoinnista, ja vuodesta 1875 hän toimi Venäjän vankiloiden uudelleenjärjestelykomission puheenjohtajana. Vuonna 1877 Venäjän-Turkin sodan aikana hänet nimitettiin keisarin päämajoituspaikkaan viralliseksi historioitsijaksi (Keisarillisen Tonavan-vierailun päiväkirja, Pietari, 1878). 

Sollogub oli yksi Venäjän ja Euroopan parhaista teatterielämän tuntijoista. Hänen proosansa keskittyi pääasiassa Pietarin seurapiirien kritiikkiin ('Yläluokan seurapiiri', ven. Башня 1840), jossa hän esitti runoilija Mihail Lermontovin Leoninin hahmossa, ja muita kertomuksia. Sollogub keksi ensimmäisenä kirjallisen tyypin "Pietarin seurapiirileijonasta". Hän isännöi tunnettua kirjallisuus- ja musiikkisalonkia 1830-luvun puolivälistä lähtien. Sollogub onnistui välittämään muistelmissaan Pietarin silloisen tunnelman.

 Avioliitot ja lapset 
pienoiskuva|Sofia Mihailovna Sollogub Wielhorski-Vielgorskaja (1820–1878), kirjailijan ensimmäinen vaimo. Pimen Orlov 1840-luku|225x225px
pienoiskuva|270x270px|Kreivitär Sofia Mihailovna Sollogub tyttäriensä kanssa: Maria Vladimirovna, prinsessa Gagarina; Jekaterina Vladimirovna Wulfius; Elizaveta Vladimirovna Saburova ja Natalia Vladimirovna Chichua
Vuonna 1840 hän meni naimisiin Sofia Mihailovna Vielgorskajan (1820–1878) kanssa, joka oli kuuluisan filantroopin, musiikin ystävän ja suositun musiikki- ja taiteellisen salongin pitäjän, puolalaissyntyisen kreivi Mihail Jurjevits Vielgorskin (puol. Michał Wielhorski; (1788–1856) ja entisen keisarinnan hovineidon puolalaistaustaisen ruhtinatar Louise Karlovna Bironin (1791–1853) tytär. Häät pidettiin keisari Nikolai I:n läsnäollessa Talvipalatsin kappelissa. Puolisoiden vaikea suhde oli toistuva keskustelunaihe heidän ystäviensä parissa. 

Heille syntyi kahdeksan lasta, joista viisi eli aikuisiksi: 

 Sofia (5. joulukuuta 1841 – 19. toukokuuta 1850), kuoli 9-vuotiaana 

 Jelizaveta (1847–1932), meni naimisiin opetusministeri, todellinen salaneuvos Andrei Saburovin kanssa
 Apollinaria (11. elokuuta 1849 – 12. huhtikuuta 1850), kuoli alle vuoden ikäisenä
 Maria (1851–1917), meni naimisiin ruhtinas Anatoli Jevgenievitš Gagarinin (1844–1917) kanssa
 Matvei (16. joulukuuta 1852 – 10. marraskuuta 1894)
 Mihail (1854–1888)
 Anna (1856 – 8. marraskuuta 1857), kuoli Pariisissa aivokalvontulehdukseen alle 2-vuotiaana
 Natalia, naim. Chichua (1861–1935)

Vuonna 1878 kreivi Sollogub meni naimisiin 65-vuotiaana Talvipalatsin kirkossa 27-vuotiaan Varvara Konstantinovna Arkudinskajan (1851–1893), majuri Konstantin Semjonovits Argutinskin tyttären kanssa. Heidän suhteensa alkoi jo ensimmäisen vaimon Sofia Mihailovna Sollogubin elinaikana ja kesti useita vuosia ennen avioliittoa. Alhaisen sosiaalisen asemansa vuoksi Arkudinskajalla oli siihen aikaan myös seikkailijattaren maine. Avioliitosta seurasi lukuisia juoruja ja pilkkaa, mikä johti entisestään Sollogubin yksinäisyyden lisääntymiseen. Postuumisti vuonna 1885 julkaistu romaani "Reunan yli" heijasteli hänen viimeisen rakkautensa tarinaa ja joitain muita omaelämäkerrallisia yksityiskohtia.
pienoiskuva|Vladimir Sollogub 1843

 Kirjallinen ura 
Sollogubin ensimmäiset kirjoitukset ilmestyivät aikakauslehti Sovremennikissä vuonna 1837. Hänen kirjoitustyylinsä on kepeä, usein harrastelijamainen. Hän kuvaa varsinkin venäläisen aateliston elämää. Sollogub siirtyi vuonna 1850 kirjoittamaan näytelmiä, joista ensimmäinen on Bjeda ot njezjnago serdtsa (ven. Беда от нежного сердца, "Ongelmia hellästä sydämestä"). Vuonna 1856 ilmestynyt satiirinen komedia Tšinovnik (ven. Чиновник, "Virkamies) toi hänelle mainetta. Hän kirjoitti muistelmia esimerkiksi Aleksandr Puškinista, Nikolai Gogolista, Mihail Lermontovista, Ivan Turgenjevista, Vladimir Odojevskista, Dmitri Grigorovitšista, Aleksandr Ostrovskista ja Ivan Gontšarovista, teoksessaan Vospominanija, joka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen (ven. Воспоминания, "Kirjallisia muistelmia", 1886 ja 1887). Postuumisti ilmestyi vuonna 1885 romaani Tšerez krai (ven. Через край, "Reunan yli").
pienoiskuva|Kansilehti vuonna 1845 ilmestyneestä "Tarantas" pienoisromaanista|323x323px
Hänen pääteoksensa on romantisoitu maaseudun elämää kuvaava Tarantas (ven. Тарантас 1845), joka humoristisena sai osakseen runsaasti huomiota. Pienoisromaani kuvaa nuorta slavofiiliaatteesta innostunutta Ivan Vasiljevitšia ja tämän matkaa hevosvaunuissa (tarantas) Moskovasta Kazaniin naapuritilanomistaja Vasili Ivanovitšin seurassa. Teos ei ole jäänyt elämään keskeisenä venäläisenä klassikkona, mutta se valottaa herkullisesti aikakauden kirjallisuus- ja yhteiskuntakeskustelua.

Kreivi Sollogub oli myös libretisti. Hän on kirjoittanut libreton Undina, joka perustuu Friedrich de la Motte Fouquén kertomukseen Undine. Librettoa käytti Aleksei Lvov säveltämässään oopperassa Undina (ven. Ундина). Myöhemmin Pjotr Tšaikovski käytti samaa librettoa oopperaan Undina, jota ei esitetty vaan Tšaikovski hävitti lähes koko partituurin, niin että siitä säilyi vain osia.Richard Taruskin, Undina Oxford Music Online, viitattu 7.10.2020 

Suomennetut teokset
 Kahden kalossin historia; (ven. История двух калош, 1839) suom. E. M.; Wiipuri: Wiip. uuden kirjap. ja sanomal. osakeyht. kirjapaino 1895
 "Pikku lemmikki", kertomus sisältyy antologiaan Venäläinen nauru, suom. ja toim. Juhani Konkka, Tajo 1964

 Lähteet 

Aiheesta muualla

Luokka:Venäläiset aateliset
Luokka:Venäläiset kirjailijat
Luokka:Venäläiset libretistit
Luokka:Venäläiset diplomaatit
Luokka:1810-luvulla syntyneet
Luokka:Vuonna 1882 kuolleet