Suomen Muurarien Liitto

Suomen Muurarien Liitto (SML) oli vuosina 1904–1971 toiminut ammattiliitto. Liitto kuului Suomen Ammattijärjestöön 1909–1930, Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliittoon 1935–1969 ja Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestöön 1969–1971. Liitto julkaisi lehteä Peruskivi (1909–1930).

Ammattikuntaisesti järjestäytynyt SML teki usein yhteistyötä samoilla työpaikoilla vaikuttaneen teollisuusliittopohjaisen Suomen Rakennustyöläisten Liiton kanssa. 1940-luvulta alkaen sopimusneuvottelut ja työtaistelut koordinoitiin. Liitoilla oli yhteisiä järjestöjä, tapahtumia ja kursseja. Rakentaja oli myös SML:n lehti.Kilpinen 1980, s. 72. Alan työntekijöiden yhdistymisestä keskusteltiin 1910-luvulta alkaenKilpinen 1980, s. 149. ja vuonna 1971 SML viimein yhdistyi rakennusliittoon. Vuonna 1970 liittoon kuului 5 206 jäsentä, joista 99,9 prosenttia oli miehiä.

Liitto kuului alan kansainväliseen kattojärjestöön vuodesta 1909 alkaen. Vuonna 1950 SML siirtyi UBTI:stä Maailman ammattiyhdistysten liiton alaisuudessa toimineeseen Kansainväliseen rakennus-, rakennusaine- ja puuteollisuustyöväen liittoon (UITBB). Vuosina 1929–1959 SML kuului myös Muurarien skandinaaviseen rahastoon, jonka muut jäsenet kuuluivat 1950-luvulla UITBB:n kanssa kilpailleeseen VAKL:n IBTU:hun.Kilpinen 1980, s. 23–30, 97–99.

SML:n vastapuolia työmarkkinaneuvotteluissa olivat Rakennusteollisuusliitto ja Rakennusaineteollisuuden Työnantajaliitto.Kilpinen 1980, s. 70.

Suomen Muurarien Työttömyyskassa toimi heinäkuusta 1957 alkaen.Kilpinen 1980, s. 80.

 Historia 
 Perustaminen ja alkuvuodet 

Muurareiden valtakunnallinen yhteistoiminta alkoi elokuussa 1898 Helsingissä pidetyssä muurarien ammattiosastojen ensimmäisessä edustajakokouksessa, jossa olivat edustettuina Helsingin, Kotkan, Tampereen, Turun, Vaasan ja Viipurin osastot. Edustajakokous esitti vaatimuksia muun muassa työajan lyhentämisestä ja minimipalkkalaista sekä suhtautui kielteisesti urakkatöihin. Kokous perusti muurarien keskushallinnon, jonka puheenjohtajaksi valittiin A. Johansson ja sihteeriksi Edvard Valpas-Hänninen. Keskushallinto otti tehtäväkseen muurarien ammattiliiton sääntöjen ja ohjelman valmistelun. Kesäkuussa 1900 kokoontunut toinen edustajakokous hyväksyi yksimielisesti esitykset Suomen Muurarien Liiton perustamisesta ja ohjelmasta. Ohjelmassa vaadittiin muun muassa kahdeksan tunnin työpäivää, minimituntipalkkaa, luottamusmiesjärjestelmän kehittämistä ja urakkatöistä luopumista. Sihteeriksi valittiin Paavo Leppänen. Viranomaiset eivät vahvistaneet liiton sääntöjä, joten toiminta jatkui keskushallinnon puitteissa.Kilpinen 1980, s. 9–11.

Muurarien kolmas edustajakokous kokoontui Helsingissä 24.–25. marraskuuta ja päätti jälleen liiton perustamisesta. Puheenjohtajaksi valittiin K. Saxberg, varapuheenjohtajaksi Paavo Leppänen ja sihteeriksi Emil Leino. Tällä kertaa säännöt vahvistettiin ja toiminta alkoi. Paikallinen palkkasopimus työnantajayhdistyksen kanssa solmittiin Helsingissä kesällä. Liitto osallistui aktiivisesti vuoden 1905 suurlakkoon. Leppänen toimi suurlakkokomitean puheenjohtajana.Kilpinen 1980, s. 12–13. Perustettaessa liittoon kuului 5 osastoa. Tampereen osasto liittyi vasta vuonna 1906. Vuoden 1907 alkaessa liittoon kuului 21 osastoa ja 1 802 jäsentä. Syksyllä 1906 Helsingin muurarien osasto saavutti yhdeksän tunnin työpäivän yhdeksän päivää lakkoiltuaan. Saman asian puolesta järjestettiin seuraavina vuosina työtaisteluita vaihtelevin tuloksin myös muilla paikkakunnilla. Viipurissa kuukausia kestänyt lakko päättyi tappioon työnantajien värvättyä lakonmurtajia Venäjältä. Tuntipalkoista sovittiin useilla paikkakunnilla. Ensimmäinen paikallinen työehtosopimus saatiin aikaan Helsingissä 1907. Muurarit saivat sopimuksella muun muassa luottamusmiehen ja heidät vapautettiin aputöistä. Kotkassa ja Haminassa työntekijät onnistuivat urakkatöiden lopettamisessa. Vuoden 1908 lopussa noin kolme neljännestä jäsenistöstä työskenteli jonkinlaisten sopimusten alaisuudessa, mutta niiden muodot ja määräykset vaihtelivat huomattavasti.Kilpinen 1980, s. 13–16.

Työnantajien perustamaan Suomalaista puoluetta lähellä olleeseen Suomalaiseen Työväenliittoon kuului muurariosastoja. Vuonna 1909 työnantajat irtisanoivat SML:n kanssa tehtyjä sopimuksia ja ryhtyivät yhteistyöhön alemmat sopimusehdot hyväksyneen työväenliiton kanssa. SML kielsi jäseniään työskentelemästä uusilla ehdoilla. Työnantajien sopimustoiminta työväenliiton Helsingin osaston kanssa päättyi vuonna 1914, koska sopimuksia ei käytännössä noudatettu.Kilpinen 1980, s. 16–18.

Suomen Kaakeli-, Fajanssi- ja Uunityöntekijäin Liitto hajosi vuonna 1915, jolloin uunintekijät liittyivät muurarien liittoon. Vuodenvaihteessa 1917–1918 järjestön nimeksi vaihdettiin Suomen Muurarien, Rapparien ja Uunintekijäin Liitto.

 1920-luku 

Monet SML:n aktiivit osallistuivat sisällissotaan punaisten puolella. Rintamalla, teloituksissa ja vankileireillä kuoli yli sata jäsentä. Liittotoimikuntaan kuuluneista Edvard Nyqvist sai kymmenen vuoden tuomion. Liiton toiminta alkoi uudelleen vähitellen vuoden 1919 aikana.Kilpinen 1980, s. 20–21. Liiton viides edustajakokous pidettiin huhtikuussa 1922. Enemmistön edustajista muodostivat Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen kannattajat. Sihteeriksi valittiin Erkki Härmä, joka voitti vastaehdokkaana olleen SDP:n kannattaman edeltäjänsä äänin 21–11.Kilpinen 1980, s. 24–26. Koska työnantajat eivät suostuneet sopimuksiin, liitto julisti (jo aiemminkin käytetyn) yksipuolisen palkka- ja urakkahinnoittelun, jota valvoivat työmaaluottamusmiehet. Liiton palkkanormit pitivät varsin hyvin. 1920-luvun puolivälissä alkanut noususuhdanne nosti alan palkkoja ja liiton jäsenmäärä ylitti kolme tuhatta. Yli puolet järjestäytyneistä muurareista työskenteli Helsingissä, jossa työnantajat suostuivat sopimuksiin liiton kanssa jälleen vuonna 1927.Kilpinen 1980, s. 26–28, 141.

Vuoden 1922 liittokokous päätti yhdistymisestä suunnitteluvaiheessa olleeseen teollisuusliittopohjaiseen Suomen Rakennustyöväen Liittoon. Hankkeen aktualisoiduttua liitto järjesti fuusiosta jäsenäänestyksen, jossa enemmistö kannatti jatkamista itsenäisesti. Alhaisesta äänestysaktiivisuudesta huolimatta liittohallinto päätti kunnioittaa tulosta ja sitovuus vahvistettiin vuoden 1927 liittokokouksessa. Kokous päätti lyhentää nimen takaisin Suomen Muurarien Liitoksi. Sovinnollisissa merkeissä sujunut kokous päästi muun muassa entisen puheenjohtajan takaisin liittotoimikuntaan. SML liittyi Skandinavian muurarien avustusrahastoon vuoden 1929 alusta alkaen. Liiton säännöllinen urheilu- ja retkeilytoiminta alkoi.Kilpinen 1980, s. 29–30.

SAJ hajosi vuoden 1929 edustajakokouksen jälkeen ja sosialidemokraatit kehottivat hallitsemiaan osastoja eroamaan keskusjärjestön alaisista liitoista. Muurariliiton sosialidemokraattisenemmistöiset osastot eivät kuitenkaan liittyneet Ammatillisten järjestöjen valtuuskuntaan. Entinen puheenjohtaja Hautala ehdotti jättäytymistä molempien keskusten ulkopuolelle. Lokakuussa SML teki SAJ:n toimikunnalle ehdotuksen ylimääräisen liittokokouksen koollekutsumisesta. Muurareita tuki kuusi SAJ:n (ja kaksi AJV:n) liittoa, mutta enemmistön SAJ:ssa muodostaneet suuret teollisuusliitot vastustivat aloitetta ja se raukesi.Kilpinen 1980, s. 32–33. Liiton sihteeri Erkki Härmä kuului SAJ:n jyrkkää linjaa vastustaneeseen ja yhteistyötä sosialidemokraattien kanssa kannattaneeseen Suomen työväen vasemmistoryhmään, jonka kannattajia SAJ:ta johtaneet kommunistit pitivät ”hoipertelijoina”.

Alkuvuonna 1930 liitto järjesti äänestyksen SAJ:sta eroamisesta, mutta 55 prosenttia osallistujista kannatti jäsenyyden säilyttämistä. Kesäkuussa 1930 liitto allekirjoitti työehtosopimukset Tampereella ja Helsingissä. Niiden toimeenpano keskeytyi pian, kun SAJ:n ja sen alaisten liittojen toiminta estettiin Lapuan liikkeen painostuksen myötä syntyneillä kommunistilaeilla. Lakkauttamisten alettua liittotoimikunta päätti toimintamahdollisuudet pelastaakseen erota SAJ:sta heinäkuun alussa. Päätöstä tuki elokuussa pidetty osastojen neuvottelukokous, joka päätti myös hakeutua yhteistyöhön SAK:ta perustamassa olleiden kanssa. Keskusliittoa perustettaessa liitto oli kuitenkin toimintakiellossa.Kilpinen 1980, s. 34–35.

 Toimintakielto 

Raastuvanoikeus vahvisti valtioneuvoston liitolle antaman väliaikaisen toimintakiellon, mutta hylkäsi vaatimuksen lakkauttamisesta. Ratkaisua perusteltiin sillä, että SML oli suhtautunut SAJ:hin varauksellisesti ja lopulta eronnut järjestöstä. Syyttäjä valitti tuomiosta ja hovioikeus määräsi liiton lakkautettavaksi. Liitto valitti tuomiosta ja Korkein oikeus päätti joulukuussa 1933 jättää voimaan raastuvanoikeuden ratkaisun. SML oli ainoa SAJ:n lakkautetuiksi tuomituista liitoista, jonka toimintakielto kumottiin. Liitto sai tiedon KO:n päätöksestä huhtikuussa 1934.Kilpinen 1980, s. 35–36.

Rakentaminen väheni jyrkästi 1920-luvun lopussa alkaneen laman myötä. Tämä johti muurareiden massatyöttömyyteen. SML:n toimintakiellon jälkeen työnantajat irtisanoivat kaikki liiton kanssa tehdyt sopimukset ja alensivat palkkoja huomattavasti.Kilpinen 1980, s. 36–37.

 Muuraustyöntekijäin liitto 

Syyskuussa 1930 perustettu SAK päätti muodostaa uuden liiton lakkautetun SML:n tilalle. Helsinkiläisistä osastoista koottu muurarien toimikunta valmisteli asiaa sihteeri Erkki Härmän johdolla ja uusia osastoja perustettiin ympäri maata. Suomen Muuraustyöntekijäin Liitto perustettiin 14.–15. joulukuuta. Mukana oli 23 osastoa. Liiton puheenjohtajaksi valittiin Arvo Vilkas ja sihteeriksi Härmä.Kilpinen 1980, s. 35. SAK pyrki järjestäytymään ensisijaisesti teollisuusliittopohjaisesti, mutta muurarit saivat poikkeusluvan jatkaa omana liittona.Kilpinen 1980, s. 149. Suurin osa SML:n jäsenistä ei liittynyt hajotusjärjestönä pitämäänsä muuraustyöntekijäin liittoon, jonka jäsenmäärä jäi neljäsosaan SML:n aiemmasta. Ryhmät eivät kyenneet yhteistoimintaan työpaikoilla. Heikoksi jäänyt uusi liitto ei pystynyt vastaamaan työehtojen ja palkkojen heikennyksiin järjestövoimallaan.Kilpinen 1980, s. 36–38.

Vuonna 1933 Helsingin muuraustyöntekijäin osasto alkoi järjestää muurareiden yleisiä kokouksia, joihin osallistui molempien liittojen edustajia. Kokouksista muodostui väittelytilaisuuksia, joissa purettiin patoutuneita skismoja. Muurausliitosta äänessä oli etenkin Härmä ja SML:n linjaa puolustivat Väinö Tattari ja Nyqvist. Vähitellen kiistat laantuivat ja osanottajat pääsivät yhteisymmärrykseen palkkavaatimuksesta, joka saatiin pian myös toteutetuksi. Keväällä 1934 Tattari valittiin muuraustyöntekijäin osaston luottamusmieheksi ja Nyqvist puheenjohtajaksi.Kilpinen 1980, s. 38.

Syksyllä 1934 muuraustyöntekijäin liiton edustajakokous päätti järjestön fuusioitumisesta muurarien liittoon. Liitto lopetti toimintansa vuoden loppuun mennessä ja SAK:n jäsenyys siirtyi muurarien liitolle 1. tammikuuta alkaen.

 Uusi alku 

Keväällä 1934 Helsingin muurarit esittivät palkankorotusvaatimuksia, joiden puolesta aloitettiin lakko 23. toukokuuta työnantajien kieltäydyttyä neuvotteluista. Neuvottelut alkoivat lopulta heinäkuun lopussa ja työtaistelu päättyi 17. elokuuta, kun työnantajat myöntyivät huomattaviin palkankorotuksiin. Lakkoon osallistuivat sekä muuraustyöntekijäin että (toimintaoikeutensa juuri ennen lakon alkua takaisin saaneen) muurarien liiton jäsenet. Noin 900 työntekijää kerännyt lakkorintama piti varsin hyvin, vaikka työnantajat yrittivät murtaa sitä esimerkiksi uhkailun, Vientirauhan sekä uuden rapparikoulun avulla. Lakonmurtajat poistuivat työpaikoilta lakon päätyttyä. SML maksoi huomattavia lakkoavustuksia varoista, jotka oli aiemmin siirretty turvaan Ruotsiin toimintakiellon uhatessa.Kilpinen 1980, s. 38–40. 1930-luvun loppupuolella SML onnistui taistelemaan alan reaaliansiot takaisin 1920-luvun lamaa edeltäneelle tasolle. Muurareiden tuntipalkat olivat tämän jälkeen noin 25 prosenttia suuremmat kuin teollisuudessa keskimäärin.Kilpinen 1980, s. 40. Vuonna 1936 liittoon kuului 1 835 jäsentä.Kilpinen 1980, s. 141.

Liiton seitsemäs edustajakokous pidettiin 30. syyskuuta – 1. lokakuuta 1934. Kokous päätti liittymisestä SAK:hon seuraavan vuoden alusta alkaen. Liittoon perustettiin nuorisojaosto. Samalla paikkakunnilla toimineita osastoja kehotettiin yhdistymään. Sihteeriksi valittiin Härmä ja kokouksessa valittu liittotoimikunta valitsi puheenjohtajaksi Arvo Vilkkaan.Kilpinen 1980, s. 40–41. Kahdeksas edustajakokous 15.–17. toukokuuta 1938 päätti ottaa käyttöön Ruotsin muurarien liiton esimerkin mukaiset työkuntien ohjesäännöt. Sääntöjen noudattaminen osoittautui kuitenkin mahdottomaksi, koska Suomessa työkuntien asema ei vastannut ruotsalaista mallia, jossa sama työkunta teki urakat alusta loppuun.Kilpinen 1980, s. 44.

 1940-luku 
Sota-aikana liiton osastojen toiminta oli vähäistä. Huhtikuussa 1943 pidetty yhdeksäs edustajakokous perusti uudeksi toimielimeksi valtuuston. SML piti ylimääräisen liittokokouksen 10.–11. kesäkuuta 1945. Kokous päätti yhdistymisestä Rakennustyöläisten liittoon, mutta ratkaisu alistettiin jäsenäänestykselle ja seuraavalle sääntömääräiselle kokoukselle.Kilpinen 1980, s. 45. Liiton ensimmäinen valtakunnallinen työehtosopimus allekirjoitettiin 26. heinäkuuta 1945.Kilpinen 1980, s. 46.

Sotien jälkeen kommunistien ja kansandemokraattien kannattajat muodostivat Muurarien liitossa enemmistön. Liitto osallistui kommunistijohtoisten liittojen yhteisiin kampanjoihin ja julkilausumat heijastelivat SKDL:n linjauksia.Bergholm 2005, s. 140, 201–202, 390.

Liiton kymmenes edustajakokous kokoontui 22.–23. toukokuuta 1949 Helsingissä. Neljä vuotta aiemmin tehty päätös fuusiosta rakennusliittoon kumottiin, koska sitä oli jäsenäänestyksessä kannattanut alle kymmenen prosenttia muurareista.Kilpinen 1980, s. 47. Liitto aloitti yhteistoiminnan Neuvostoliiton kunnallisen huonerakennustyöläisten liiton kanssa.

Syksyllä 1949 SML osallistui kommunistien aloittamaan yhteiseen työtaisteluun, jonka seurauksena liitto muiden tavoin erotettiin SAK:sta. SML päästettiin kuitenkin pian takaisin, kun liitto hyväksyi SAK:n paluulle asettamat, katumusta edellyttäneet, ehdot.Bergholm 2005, s. 231–232, 245–251.

 1950-luku 

Vuonna 1951 SML tuki SAK:n ulkopuolisen Suomen Putkimiesliiton lakkoa, jonka tavoitteena oli siirtää työehtosopimus pientä vähemmistöä edustaneelta SAK:n metalliliitolta. SML piti metalliliiton sopimuksilla töihin palanneita rikkureina ja SAK:n työvaliokunta huomautti liittoa useamman kerran metalliliittolaisiin työpaikoilla kohdistettujen painostustoimenpiteiden sopimattomuudesta.Bergholm 2005, s. 308. Vuonna 1951 SML:n ja rakennusliiton työnantajien kanssa sopimat kahdeksan prosentin urakkapalkkojen korotukset eivät lopulta toteutuneet, koska kommunistijohtoiset liitot eivät suostuneet sopimusten yhteydessä vetoamaan niin sanottuun A-sopimukseen, jonka koettiin edustavan linnarauhaa työnantajien kanssa. Korotukset sinänsä olivat A-linjan mukaisia, mutta hinta- ja palkkaneuvosto jätti ne vahvistamatta.Bergholm 2005, s. 345–346.

Kesällä 1953 liitto kävi menestyksellisen puolustustaistelun, kun työnantajat pyrkivät alentamaan palkkoja ja heikentämään ehtoja. Kampanja sisälsi paikallisia lakkoja. Sopimukset solmittiin pitkälti entisin ehdoin elokuussa. Onnistuminen vahvisti rakennusalan työtaisteluvalmiutta. Seuraavana vuonna jäsenistö torjui lähes yksimielisesti työnantajien esittämän tarjouksen, mutta liitto ei saanut SAK:lta uhkavaatimuslupaa. SAK:n ja STK:n välityksellä käydyt neuvottelut johtivat lopulta joihinkin parannuksiin, mutta palkankorotuksia ei tullut.Bergholm 2005, s. 401.

Vuoden 1956 yleislakon alkaessa muurausalan työt pysähtyivät täydellisesti koko maassa.Kilpinen 1980, s. 67.

11. toukokuuta 1957 SML ja rakennusliitto järjestivät yhteisen työnseisauksen viikkotyöajan lyhentämisen puolesta. Työnantajat vastasivat päivän kestäneellä työsululla.Bergholm 2007, s. 52–53. Työmarkkinaratkaisut seurasivat 1950-luvulla usein metalliliiton esimerkkiä. SML kritisoi metallin sopimuksia liiasta maltillisuudesta.Kilpinen 1980, s. 145. 1. kesäkuuta 1959 SML aloitti yhdessä rakennusliiton kanssa viisi viikkoa kestäneen työtaistelujen sarjan, jolla vaadittiin kompensaatiota yleislakon jälkeen urakkapalkkojen tilalle tulleiden aikapalkkojen myötä alentuneille tuloille. Liitot saivat SAK:lta työtaisteluluvan. Työnantajien taivuttua rakennusala sai yleistä linjaa korkeammat korotukset ja viikkotyöajan lyhennyksen ympärivuotisesti 45 tuntiin.Bergholm 2007, s. 145–147.

 1960-luku 

Ammatillisen liikkeen hajaannus ei juurikaan vaikuttanut Muurarien liittoon. SAJ:ssä muurarit kuuluivat Yleis- ja Erikoisalojen Liittoon,Bergholm 2007, s. 178–179. johon SML:n arvion mukaan liittyi noin 50–100 muuraria.Kilpinen 1980, s. 157–158. Osastoista YEL:ään siirtyivät Kouvola ja Loviisa.Kilpinen 1980, s. 101–102. Loppuvuonna 1969 SML:ään yhdistyi YEL:stä neljä muurariosastoa ja 56 jäsentä, kun muut YEL:n rakennusalan osastot yhtyivät rakennusliittoon.

Keväällä 1963 SAK:n valtuusto otti SML:n esityksestä kielteisen kannan hallituksen kaavailemaan liikevaihtoverouudistukseen.Bergholm 2007, s. 236.

Vuonna 1963 SML osallistui Siikarannan Rakennustyöläisten loma- ja kurssikodin perustamiseen vastaamalla noin kahdeksasosasta kustannuksia.Kilpinen 1980, s. 126.

Vuodesta 1969 alkaen SML solmi palkka- ja työehtosopimuksia myös Neuvostoliitossa työskennelleille jäsenilleen. Ehdot vastasivat pääosin suomalaisia sopimuksia. Suomalaisia muurareita oli mukana muun muassa Tallinnan suurhotellin projektissa.Kilpinen 1980, s. 144.

 Yhdistyminen Rakennusliittoon 

Vuonna 1961 SAK tiedusteli liitoilta suhtautumista teollisuusliittoperiaatteeseen. SML otti myönteisen kannan ja ehdotti perustettavaksi uutta liittoa, joka olisi kattanut kaikki (myös rakennus- ja muurariliittojen ulkopuoliset) rakennustöissä ja rakennusaineteollisuudessa työskennelleet. SML kuitenkin korosti, ettei fuusioita tule tehdä pakkoratkaisuilla liittoja kuulematta.Kilpinen 1980, s. 150.

Kesällä 1965 SML kannatti useiden eri suuntauksia edustaneiden liittojen sovintoesitystä ammatillisen liikkeen eheytymisestä.Bergholm 2007, s. 277. Vuonna 1968 eheytysratkaisuun yhdistettiin pienten liittojen yhdistäminen suurempiin.Bergholm 2007, s. 359–365. SML ja SRL neuvottelivat yhdistymissopimuksen, mutta jäsenäänestyksessä, johon osallistui 46 prosenttia jäsenistä, 67 prosenttia kannatti itsenäistä liittoa. Maaliskuussa 1969 keskustasolla tehdyt sopimukset eheytymisestä sisälsivät muurarien sulautumisen rakennusliittoon vuoden 1970 loppuun mennessä. Liiton 15. edustajakokous 31. toukokuuta – 1. kesäkuuta 1969 päätti äänestystulosta noudattaen jatkaa itsenäisenä ja anoa uuden keskusjärjestön jäsenyyttä.Kilpinen 1980, s. 151–155. Pari viikkoa myöhemmin pidetyssä SAK:n perustavassa kokouksessa liitto puolusti itsenäisyyttään.Bergholm 2007, s. 372. Sihteeri Matti Ojala valittiin SAK:n hallitukseen.Kilpinen 1980, s. 156.

Alkuvuonna 1971 SML hylkäsi UKK-sopimuksen, jota vastusti jäsenäänestyksessä 90 prosenttia muurareista. 11. maaliskuuta liitto ryhtyi lakkoon yhdessä rakennusliiton kanssa. Työtaistelu koski vain valittuja työpaikkoja ja se päättyi 4. huhtikuuta, kun muurarit hyväksyivät keskusjärjestöjen ja valtion välityksellä neuvotellut talonrakennus- ja voimalaitosrakennustyöehtosopimukset. Tulen- ja haponkestäviä muuraustöitä tehneissä keraamisen teollisuuden laitoksissa sopu syntyi vasta kahdeksan viikon jälkeen, jolloin alalle saatiin ensimmäinen yleinen työehtosopimus.Kilpinen 1980, s. 161–163.

Loppuvuonna 1970 SML ja SRL neuvottelivat yhdistymissopimuksen, josta äänestettiin tammikuun 1971 alussa. Liittovaltuusto suositteli jäsenille sopimuksen hyväksymistä äänin 8–6, mutta 59 prosenttia asettui vastustavalle kannalle. Äänestysaktiivisuus oli 49 prosenttia. Toukokuussa SAK:n kärsivällisyys loppui. Muurarit saivat valita joko rakennusliittoon liittymisen tai jatkon keskusjärjestön ulkopuolella.Kilpinen 1980, s. 164–166.

Kolmas äänestys yhdistymisestä järjestettiin 15.–31. elokuuta. Niukka enemmistö kannatti ratkaisua äänin 1 073–1 034. Aktiivisuus jäi edelliskertoja laimeammaksi. Lopullisesti asiasta päätettiin Helsingin Kulttuuritalossa 22. syyskuuta pidetyssä ylimääräisessä edustajakokouksessa, johon otti osaa 99 edustajaa 81 osastosta. Yhdistyminen voitti äänin 57–40. Fuusiota vastustaneet esittivät keskusteluissa jyrkkiä puheenvuoroja, joissa kyseenalaistettiin päätöksen lisäksi kokouksen päätösvaltaisuus. Päätöksiin esitettiin runsaasti vastalauseita ja eriäviä mielipiteitä.Kilpinen 1980, s. 166–175.

Rakennusliittoon muodostettiin 20-henkinen muurarien jaosto, jonka ensimmäiset jäsenet valittiin liiton lakkauttaneessa edustajakokouksessa. Jaostoon valitut edustivat muurareita myös rakennusliiton seuraavana päivänä alkaneessa edustajakokouksessa. Jaostosihteeriksi valittiin SML:n valistussihteeri Sole Halme. Muurareiden osastot jatkoivat itsenäisinä uudessa liitossa.

 Puheenjohtajat 
Herman Hautala 19xx–1922
Arvo Vilkas 1934–19xx
Paavo Parviainen 1945–19xx
Niilo Ahava 19xx–1969 Kilpinen 1980, s. 155.
Leo Westerlund 1969–1971

 Sihteerit 
Emil Leino 19xx–1922
Erkki Härmä 1922–1930, 1934–1945
Urho Kilpinen 1945–1969Kilpinen 1980, s. 48.
Matti Ojala 1969–1971

Kirjallisuus




 Osastot 
Lähteet: yhdistysrekisteri 2020Yhdistysrekisteri Patentti- ja rekisterihallitus 2020, sisäasiainministeriö 1934

 osasto n:o 1 (Helsinki, 19xx–1971→ RL os. 601)
 osasto n:o 2 (Viipuri)
 Viipurin osasto n:o 3
 Turun osasto n:o 3
 Lahden osasto n:o 4
 Lahden osasto n:o 5
 Hangon osasto n:o 5
 Sortavalan osasto n:o 6
 Kotkan osasto n:o 7
 osasto n:o 8 (Tampere)
 Vaasan osasto n:o 9
 osasto n:o 9 (Hämeenlinna, 19xx–1971→ RL os. 609)
 Vaasan osasto n:o 10
 osasto n:o 11 (Vaasa, 19xx–1971→ RL os. 611)
 Kuopion osasto n:o 12
 Lappeenrannan osasto n:o 12
 Porin osasto n:o 13
 Porin osasto n:o 14
 Oulun osasto n:o 14
 Hämeenlinnan osasto n:o 15
 osasto n:o 15 (Lohja, 19xx–1971→ RL os. 615)
 Monrepon osasto n:o 17
 Haminan osasto n:o 17
 Kymin, Kuusaan ja Voikkaan osasto n:o 17
 Pietarsaaren osasto n:o 18
 Savonlinnan osasto n:o 19
 Haminan osasto n:o 20
 Riihimäen–Hyvinkään osasto n:o 20
 Pietarsaaren osasto n:o 21
 Imatran ja ympäristöseutujen osasto n:o 21'
 Savonlinnan osasto n:o 22
 Vaasan ruotsalainen osasto n:o 22
 Joensuun osasto n:o 23
 Helsingin Rapparien osasto n:o 24
 Viipurin osasto n:o 25
 Jyväskylän osasto n:o 26
 Varkauden muurarien osasto n:o 27
 Salon osasto n:o 28
 osasto n:o 29 (Helsinki)
 Turun Uunintekijäin osasto n:o 30
 Kajaanin osasto n:o 31
 Artjärven osasto n:o 32
 Nokian osasto n:o 33
 osasto n:o 34 (Helsinki)
 osasto n:o 35 (Tampereen asfaltti- ja sementtityöntekijäin os.)
 Kuopion osasto n:o 36
 osasto n:o 37 (Sortavala)
 Äänekosken ja ympäristöseutujen osasto n:o 37
 Pieksämäen osasto n:o 38
 Käkisalmen osasto n:o 39
 osasto n:o 39 (Johannes)
 osasto n:o 49 (Alavus)
 osasto n:o 52 (Hanko)
 osasto n:o 49 (Parainen)
 osasto n:o 65
 osasto n:o 80 (Pello)
 osasto n:o 81 (Lempäälä)
 osasto n:o 82 (Tornio, 19xx–1971→ RL os. 682)
 osasto n:o 86 (Karttula)
 osasto n:o 95 (Salla)
 osasto n:o 97 (Kolari)
 osasto n:o 103

 Lähteet 

Aiheesta muualla
 Peruskivi-lehdet 1909–1929 (Kansalliskirjasto)

Luokka:Lakkautetut suomalaiset ammattiliitot
Luokka:Rakennusteollisuus
Luokka:SAK:n jäsenjärjestöt