Muhammad al-Shafi‘i

Abu Abdillah Muhammad ibn Idris al-Shafi'i (; 767 Gaza – 820 Kairo) oli abbasidikalifaatin aikana vaikuttanut imaami, jonka vaikutus islamin kehitykseen oli monumentaalinen islamin ydinalueen eli laintulkinnan (fiqh) alueella. Hän oli yksi neljästä huomattavasta sunni-imaamista, joiden toiminta johti myös oman, imaamin nimeä kantavan lakikoulukunnan (madhhab) syntyyn. Shafi'i-koulukunnan vaikutusalueena on nykyään muun muassa Indonesia, Afrikan sarvi, Egypti ja Jemen. 

 Elämä 

Luotettavat tiedot al-Shafi'in elämästä ovat kadonneet, sillä hänestä kirjoitettiin elämäkerta vasta 900-luvulla eli sata vuotta kuoleman jälkeen. Ibn Abi Hatim al-Razin (k. 939) laatima kirjoitus on kokoelma anekdootteja, jotka ovat sävyltään pyhimyslegendoja eivätkä historiankirjoitusta. 

Al-Shafi'in kerrotaan syntyneen Gazassa ja siirtyneen kaksivuotiaana orpona äitinsä kanssa Mekkaan, missä molemmat elivät suuressa köyhyydessä. Seitsemän vuoden ikäisenä hänen kerrotaan osanneen jo Koraanin ulkoa. Myöhemmin Medinassa hänen opettajanaan oli kuuluisa imaami Malik ibn Anas, maliki-koulukunnan perustaja ja Muwatta-teoksen kirjoittaja. Shafi'in kerrotaan osanneen Muwatta-lakikirjan ulkoa kymmenvuotiaana. Al-Shafi'i tuli tunnetuksi anteliaisuudestaan. Kerrotaan, että kun hän kerran oli saanut Jemenistä 10 000 dinaaria, hän pystytti teltan Mekan ulkopuolelle ja antoi ohikulkijoille kaiken ennen päivän loppua. Kerrotaan myös, että al-Shafi'i jakoi yönsä kolmeen osaan. Yhden hän käytti kirjoittamiseen, toisen rukoiluun ja kolmannen nukkumiseen. Hän lausui koko Koraanin läpi kerran päivässä rukoillessaan ja kahdesti päivässä Ramadanin aikana. Shafi'i siirtyi Bagdadiin ja lopulta Kairoon vuonna 820, missä hän  kuoli 53-vuotiaana. Tarinan mukaan hänet lyötiin kuoliaaksi oppiriidasta syntyneessä tappelussa. Al-Shafi'i on haudattu Kairoon Muqattamin vuorelle. Sarkofagi valmistui 1200-luvulla.

 Teokset 
Al-Shafi'i kirjoitti kaikkiaan 113 teosta, mutta hänen toiveensa oli, että "ihmiset tulisivat tuntemaan tämän tiedon lukematta siitä yhtään kirjainta minun ansiokseni".  Zakaria Ansari on tähän huomauttanut: "Jumala täytti hänen toiveensa, sillä harvoin kuulee hänen näkemyksistään ilman, että ne olisi luettu jonkun muun ansioksi kuten Rafi'i, Nawawi tai Zarkashi". Muuan al-Shafi'iin perustuva kirja on Ahmad ibn an-Naqib al-Misrin (1302–1367) teos Umdat al-salik. Kirja on yhteenveto shafi’i-koulukunnan tärkeimmistä opeista ja tiivistää eräänlaisena sisällysluettelona al-Shafi‘in teoksen Al-Majmu. Umdat al-salik on julkaistu englanniksi kokoelmassa Reliance of the Traveller. Al-Azharin yliopiston todistuksen mukaan kirja vastaa oikeauskoisen sunniyhteisön uskoa ja käytänteitä.

Al-Shafi'in merkittävin teos on Risala (Kirje). Se oli ensimmäinen teos, missä tutkittiin šarian perusteita. 

 Opilliset näkemykset 
 Abrogaatio 
Al-Shafi'i toi Koraanin tulkintaan abrogaation periaatteen, jonka mukaan kahdesta ristiriitaisesta Koraanin tekstistä toinen tietyin perustein kumoaa toisen.  

 Sunna lain perustana 
Näkemys siitä, että juuri Muhammedin sunna on lain perusta, on klassisen islamin perusasia, mutta sen muotoili Joseph Schachtin mukaan vasta imaami  Shafi'i 800-luvulla. Sitä ennen lakiperusteena toimi "elävä traditio", joka ilmeni oppineiden yksimielisessä käsityksessä jostain lakinormista.Schacht, 1950, s. 98 

 Muhammediin ulottuva todistajaketju 
Todistajaketjujen käytön aloitti al-Shafi'i vuoden 815 tienoissa. Se oli omaperäinen yritys vastata hadithien luotettavuuteen kohdistuneeseen arvosteluun.Berg, 2000, s. 229 Teorian mukaan perimätiedon välittäjät olivat opetelleet ulkoa paitsi itse tarinan, myös siihen liittyvän todistajaketjun. Esimerkiksi suura 80 alkaa sanoilla ”Hän rypisti otsaansa ja kääntyi pois, koska sokea mies tuli hänen luokseen”. Koraanin kuvaama kohtaaminen oli islamilaisen käsityksen mukaan todellinen ja tapahtui 600-luvun alkupuolella. Sille antoi selityksen imaami Malik ibn Anas noin 200 vuotta myöhemmin hadith-kokoelmassaan Muwatta. Hän kertoi, että Koraanin ”hän” on todellisuudessa Muhammed, kun taas sokea mies oli Abdullah ibn Umm Maktum. Tiedon varmistaa Malikin antama todistajaketju: imaamille oli asian kertonut Yahua, joka oli kuullut sen Malikilta, joka oli kuullut sen Yahya ibn Saidilta. Said oli vuonna 820 kuollut orja, jonka tiedonantoja pidettiin luotettavina. Shafi'i katsoi luotettavuuden vaativan, että isnad aina päättyy Muhammediin itseensä. Tästä periaatteesta tulikin osa islamia. 

 Yksimielisyys 
Shafi'i arvosteli medinalaista ja irakilaista lakikoulua siitä, että nämä hyväksyivät oppineiden, ja lähinnä omien oppineidensa yksimielisyyden (ijmá) lakilähteeksi. Shafi'in mielestä yksimielisyyden tuli koskea koko uskovien yhteisöä.Schacht 1950, s. 82 Myöhemmin Shafi'i luopui tästä käsityksestä oppineiden yksimielisyyden hyväksi, mistä onkin tullut islamissa vallitseva käsitys. Kun jostain on saavutettu yksimielisyys, asia poistuu keskustelusta ja siirtyy vakiintuneiden totuuksien joukkoon, sillä uskovien yhteisö kokonaisuudessaan ei voi erehtyä. Sellaisena yksimielisyys ohittaa jopa Koraanin sanat. 

Neljän sunnalaisen lakikoulukunnan väliset erot ovat pieniä. Noin 75 % niiden säädöksistä ovat yhteisiä. Eroja koulukuntien välillä esiintyy esimerkiksi suhtautumisessa tyttöjen ympärileikkaukseen. Shafi'ilainen koulukunta pitää sitä pakollisena, mutta muut vain suositeltavana.

 Analogia 
Jos Koraanista tai sunnasta ei löydy ratkaisua, laintulkinnassa avuksi voidaan ottaa yksimielisyyden (ijmá) lisäksi analogia (qiyás). Analogiapäättely tuli islamilaiseen lakiin ilmeisesti roomalaisesta laista. Se oli samalla viimeinen hyväksytty periaate, ja vielä Shafi'in jälkeen sen käyttöönotto kohtasi vastarintaa. Al-Shafi'i kehitti analogiaperiaatetta tuomalla siihen preferenssiksi (istihsan) kutsutun muodon, joka tarkoitti irtautumista jäykästä analogiasta omien mieltymysten tai julkisen edun kaltaisten tekijöiden hyväksi.Schacht, 1950, s. 89–90 

 Šarian lähteiden järjestys 
Shafi'i pani šarian lähteet seuraavaan tärkeysjärjestykseen: 1) Koraani, 2) profeetan sunna, 3) profeetan kumppaneilta ja muilta tuleva traditio, 4) yksimielisyys sekä 4) analogia ja oma järkeily.Schacht, 1950, s. 134 Šiialaisuus on lisännyt näihin imaamien antaman esikuvan.

 Vaikutus 
Useimmat islamin suuret sunni-imaamit kuuluvat shafi'i-koulukuntaan. Heitä ovat sunnien tärkeimpien pyhien kirjoitusten (kutub al-sittah) kaikki kuusi kokoajaa sekä esimerkiksi imaami al-Nawawi. Al-Shafi'ista on sanottu: "Hadith-oppineet nukkuivat, kunnes al-Shafi'i herätti heidät". Kerrotaan myös, että Shafi'in oven edessä oli sidottuina 700 kamelia, jotka kuuluivat häntä kuuntelemaan tulleille muslimeille.

 Katso myös 

 Šarian historia

 Lähteet 




 Viitteet 

Luokka:Islamin historia
Luokka:Imaamit
Luokka:Hadith-oppineet