Asuttajakolonialismi

Asuttajakolonialismi tai asutuskolonialismi on kolonialismin muoto, jossa alueelle siirtyy tai siirretään muualta uudisasukkaita perustamalla siirtokuntia, tavoitteena korvata alueen alkuperäisväestö. Muiden kolonialismin muotojen tavoin asuttajakolonialismi pohjautuu tyypillisesti imperialistiseen järjestelmään.  

Asuttajakolonialismin muodot vaihtelevat alkuperäisväestön väkivaltaisesta vähentämisestä hienovaraisempiin laillisiin keinoihin, kuten alkuperäiskansojen identiteetin assimilaatioon. Uudisasukkaat saattavat olla eri kansallisuutta kuin asutuksen taustalla oleva imperialistinen valta. Siirtomaavallan edustajat ovat yleensä kohdelleet uudisasukkaita rodullisesti ylempiarvoisina kuin alkuperäisasukkaita.  

Asuttajakolonialismi muuttaa kohteena olevan maan väestön etnisen koostumuksen yleensä lopullisesti. Vain harvoissa poikkeustapauksissa siirtolaisväestö on evakuoitu dekolonisaation yhteydessä. Kansainväliset ja globaalit uudisasukkaita koskevat tutkimukset ja historiankirjoitus ovat usein painottuneita siirtomaavaltojen näkökulmaan ja käsittelevät esimerkiksi brittiläisten siirtolaisten historiaa siirtymään joutuneiden alkuperäiskansojen sijasta. 
 Esimerkkejä asuttajakolonialismista 
pienoiskuva|214x214px| Saksan ”idän asuttamisen” () vaiheet vuosina 700–1400. 
Asutuskolonialismia on esiintynyt laajasti koko ihmiskunnan historian ajan. Rooman tasavalta ja myöhemmin Rooman valtakunta perustivat vastavalloitetuille alueille siirtokuntia, joihin muutti usein maatalousmaata saaneita Rooman armeijan veteraaneja. Perustetut maatalousyhteisöt olivat uskollisten kansalaisten keskittymiä vihamielisillä keisarikunnan alueilla ja kiihdyttivät valloitettujen alueiden ja kansojen romanisaatioprosessia. Keskiajalla Ostsiedlungissa (”idän asuttaminen”) saksankieliset väestöryhmät levittäytyivät Keski-Euroopan harvemmin asutuille alueille, Itä-Euroopan läntisiin osiin ja Baltiaan. Varhaismodernin ajanjakson aikana useat eurooppalaiset kansallisvaltiot ja niiden edustajat kilpailivat kolonialististen siirtokuntien perustamisesta Euroopan ulkopuolelle Amerikkaan, Aasiaan, Afrikkaan ja Oseaniaan.     

 Amerikka ja Yhdysvallat 
oikea|pienoiskuva|398x398px| Eurooppalaisten suurvaltojen hallitsemat alueet Amerikassa vuonna 1750.
Eurooppalainen kolonisaatio alkoi jo 900-luvulla, kun norjalaiset purjehtijat tekivät tutkimusmatkoja asuttaakseen pieniä alueita nykyisen Grönlannin ja Kanadan rannikoilla. Norjalaisen kansanperinteen mukaan väkivaltaiset konfliktit alkuperäiskansojen kanssa saivat lopulta norjalaiset luopumaan siirtokunnistaan. 

Laaja eurooppalainen kolonisaatio alkoi vuonna 1492, kun genovalaisen Kristoffer Kolumbuksen johtama espanjalainen retkikunta purjehti länteen löytääkseen uuden kauppareitin Kaukoitään mutta päätyi vahingossa Amerikkaan. Eurooppalaiset valloitukset, laajamittaiset tutkimusmatkat ja kolonisaatio seurasivat pian perässä. Kolumbuksen kaksi ensimmäistä matkaa vuosina 1492–1493 suuntautuivat Bahamalle ja Karibian saarille, kuten nykyiseen Hispaniolaan, Puerto Ricoon ja Kuubaan. Vuonna 1497 Bristolista lähtenyt, Englannin lipun alla purjehtinut italialainen Giovanni Caboto rantautui Pohjois-Amerikan rannikolle, ja vuotta myöhemmin Kolumbuksen kolmas matka saavutti Etelä-Amerikan rannikon. Kolumbuksen matkojen rahoittajana toiminut Espanja oli ensimmäinen eurooppalainen valta, joka ryhtyi asuttamaan ja valloittamaan Amerikan mantereelta laajoja alueita. Espanjan alueet ulottuivat lopulta Pohjois-Amerikasta ja Karibialta Etelä-Amerikan eteläkärkeen. 

Myös muut eurooppalaiset valtiot perustivat siirtomaita Amerikkaan. Ranskalla oli alueita Pohjois-Amerikan itäosassa, lukuisilla Karibian meren saarilla ja Etelä-Amerikan rannikkoalueilla. Portugali asutti Brasilian, yritti varhaisessa vaiheessa vuodesta 1499 alkaen asuttaa nykyisen Kanadan rannikoita ja hallitsi pitkään Río de la Platan luoteisrannikkoa. Eurooppalaisten valtioiden hallitsema alue laajeni nopeasti. Eurooppa oli kärsinyt sisäisistä sodista ja toipunut hitaasti mustan surman aiheuttamasta väestönmenetyksestä. Vaurauden ja vallan nopea kasvuvauhti 1500-luvun alkupuolella oli ennennäkemätön. 

Lopulta koko läntinen pallonpuolisko oli eurooppalaisten valtioiden hallinnassa. Muutokset uusien alueiden luonnossa, väestössä, kasvillisuudessa ja eläimistössä olivat merkittäviä. Pelkästään 1800-luvulla yli 50 miljoonaa ihmistä muuttivat Euroopasta Amerikkaan. Vuoden 1492 jälkeinen aikakausi tunnetaan Kolumbiaanisen vaihdon ajanjaksona, jossa eläimet, kasvit, kulttuuri, ihmispopulaatiot (mukaan lukien orjat), tartuntataudit ja ideat levisivät Afrikasta ja Euraasiasta Amerikkaan ja päinvastoin.

Yhdysvaltojen alueella varhaiset siirtomaavallat kunnioittivat yleensä alkuperäiskansojen alueellista ja poliittista itsemääräämisoikeutta, koska niille oli tarpeellista luoda heimojen kanssa paikallisia liittoja muita Euroopan siirtomaavaltoja vastaan. Esimerkiksi Iso-Britannia pyrki tällä tavoin vähentämään Ranskan vaikutusvaltaa. Kun Yhdysvallat itsenäistyi, valloitushalu ja koettu poliittisiin ja alueellisiin rakenteisiin kohdistunut uhka johtivat siihen, että monet Pohjois-Amerikan alkuperäiskansat siirrettiin väkivalloin kauemmaksi länteen. Esimerkiksi cherokee-heimon pakkomuutto tunnetaan nimellä Kyynelten tie. Yhdysvaltojen hallitus ja paikallishallinnon viranomaiset tukivat alueiden haltuunottoa sotilaallisesti. Suurimman osan valloituksesta tekivät kuitenkin uudisasukkaat. Amerikan eteläosissa uudisasukkaat pyrkivät myös käyttämään hyväkseen ja orjuuttamaan alkuperäiskansoja rakentaakseen uuden yhteiskunnan.  
pienoiskuva|250x250px| Yhdysvaltojen alueelliset hankinnat  vähitellen 1800-luvulta lähtien kaikki hankitut lisäalueet on jaettu uusiin osavaltioihin.
Pohjois-Amerikan intiaaniheimojen pakkosiirtojen taustalla oli ajatus kutsumuskohtalosta. Ajattelutavan mukaan Yhdysvaltojen kohtalo ja oikeus oli laajentaa aluettaan ja valtaansa Pohjois-Amerikan mantereen yli Tyynenmeren rannikolle saakka. Alkuperäiskansat pakotettiin sopimuksilla siirtymään vähitellen intiaanireservaatteihin, joissa niille luvattiin Yhdysvaltain hallinnon suojelua ja tukea vastineeksi menetetyistä alueista. Heimot pakotettiin usein siirtymään kauas perinteisiltä asuinalueiltaan. Luvattua tukea ja maksuja ei saatukaan, mikä johti vuoden 1862 Dakotan sodan kaltaisiin aseellisiin kapinoihin ja konflikteihin. 1800-luvun lopulla Yhdysvaltojen ja alkuperäiskansojen välisten aseellisten konfliktien päättymisen jälkeen alkuperäiskansoja yritettiin sulauttaa amerikkalaiseen yhteiskuntaan.

 Muualla maailmassa 
 Afganistan: 1880-luvulta lähtien Afganistanin eri hallitukset ovat harjoittaneet politiikkaa, jonka tavoitteena on saada enemmän etnisiä paštuja (afgaaneja) asumaan Pohjois-Afganistaniin. Tällä paštujen kolonisaatiopolitiikalla oli kolme päätarkoitusta: vahvistaa Afganistanin hallituksen hallintaa sen pohjoisilla alueilla, antaa Afganistanin hallituksille mahdollisuus karkottaa vastustajansa pohjoiseen ja auttaa taloudellisesti kehittämään pohjoista Afganistania.
 Japani: Ainu-kansa asui alkuperäisväestönä Hokkaidon saarella, kunnes Japani valloitti saaren 1800-luvulla. Suuri määrä japanilaisia muutti saarille.
 Taiwan: Lähes koko Taiwanin väestö on seurausta asuttajakolonialismista. Taiwanissa asuu siirtokunnan asukkaiden jälkeläisiä, jotka muuttivat Taiwaniin Manner-Kiinasta 1940-luvulla ja assimiloivat suurimman osan alkuperäisistä taiwanilaisista alkuperäiskansoista.
 Australia: Eurooppalaiset asettuivat asumaan Australiaan ja syrjäyttivät alueen alkuperäiskansat. Australian alkuperäiskansojen väkiluvun on arvioitu olleen noin 350 000 eurooppalaisen asutuksen alkaessa vuonna 1788. Alkuperäisväestön määrä väheni jyrkästi seuraavien 150 vuoden aikana tartuntatautien, pakkotyön, uudelleenasuttamisen ja kulttuurien hajoamisen vuoksi.
 Uusi-Seelanti: Uuden-Seelannin eurooppalaisperäinen väestö on seurausta eurooppalaisten muuttoliikkeestä 1800-luvun alusta lähtien. Alkuperäinen maoriväestö on vielä 2000-luvulla merkittävä vähemmistö.
 Etelä-Afrikka: Vuonna 1652 eurooppalaisten saapuminen aloitti uudisasukkaiden kolonialismin Etelä-Afrikassa. Kapkaupunkiin perustettu Hollannin Itä-Intian kauppakomppania toi maahan suuren määrän orjia Afrikasta ja Aasiasta 1700-luvun puolivälissä. Hollantilainen Itä-Intian komppanian upseeri Jan van Riebeeck oli perustanut välisataman Euroopan ja idän välillä purjehtiville aluksille. Suunnitelmana oli ylläpitää pientä yhteisöä uuden linnoituksen ympärillä, mutta yhteisö jatkoi leviämistään alkuperäisten alueiden ulkopuolelle. Myöhemmin maa joutui Ison-Britannian hallintaan. Etelä-Afrikassa eurooppalaisperäiset siirtolaiset eivät muodostaneet koskaan enemmistöä, mutta pitivät hallussaan poliittista valtaa 1990-luvun alkuun saakka.

 Katso myös 

 Kolonialismi 
 Ihmisten muuttoliike 
 Imperialismi 
 Lebensraum 
 Siirtomaa

Lähteet

Luokka:Kulttuurimaantiede
Luokka:Kolonialismi
Luokka:Asutustoiminta
Luokka:Sivut, joissa on tarkistamattomia käännöksiä