Jokilaakso

Jokilaakso on laakso, jossa virtaa joki. Sekä jokiuoman että jokilaakson pinnanmuodot voivat vaihdella riippuen muun muassa topografiasta sekä maa- ja kallioperästä alueella, joilla joki virtaa.Aartolahti 1979: 104-115. 

Jokilaaksojen historialliset päätyypit Suomessa
Suomessa jokilaaksoja ja on geologisen historiansa puolesta kolmenlaisiaAartolahti 1979: 104.:

 Preglasiaaliset eli ennen viimeisintä jäätiköitymistä syntyneet laaksot
 Viimeisimmän jäätiköitymisen aikana syntyneet uomat
 Viimeisimmän jäätiköitymisen jälkeen syntyneet jokilaaksot ja jokiuomat

Ilmasto-olosuhteet, joista kukin näistä on muodostunut ja aikajakson pituus, jona kukin laaksotyyppi on kehittynyt, ovat erilaisia.

Preglasiaalisia jokilaaksoja on etenkin Pohjois-Suomessa. Suurin osa suomen jokien jokilaaksoista ja jokiuomista on kuitenkin muodostunut viimeisimmän jääkauden aikana tai sen jälkeen muodostuneisiin maaperäkerrostumiin viimeisimmän jäätiköitymisen jälkeen.

Jokilaaksojen muodostumiseen vaikuttavia tekijöitä
Kallioperä

Uomaverkostojen muotoon vaikuttavat kallioperä, maaperä ja topografia. Suurin vaikutus on Suomessa on kallioperän murroslinjoilla, mutta myös kallioperän kivilajien rakoilusuunnat ja kerrosrakenteet vaikuttavat. Usein kallioperää kuitenkin peittää maaperä. Silloinkin etenkin kallioperän murroslinjat syvälläkin maakerrosten alla voivat vaikuttaa uomaverkoston kulkuun ja muotoon.Aartolahti 1979: 8, 104-105. 

Usein murroslinjoihin muodostuneet jokilaaksot ovat ainakin osittain jääkautta edeltäviä, vaikka usein myös osittain jääkauden aikana kerrostuneen maa-aineksen täyttämiä. Tällöin nykyinen jokiuoma ja joskus jokilaaksokin muodostuu näihin laaksonpohjan kerrostumiin eli sedimentteihin.Aartolahti 1979: 107.

Maaperä
Siellä, missä jokilaakso on muodostunut pelkästään maaperäkerrostumiin leikkautumalla, sen muoto riippuu ensisijaisesti maaperän maalajin raekoosta ja lajittuneisuudesta.Aartolahti 1979: 108. 

Moreenimaassa laakso on rinteiltään loivahko, jos moreeni on kivistä, jyrkempi, jos moreeni on hienoaineksisempaa.

Hiekka- ja soramaaperässä laaksosta muodostuu yleensä jyrkkärinteinen ja tasapohjainen ja laakson tasaisella pohjalla joki tavallisesti mutkittelee eli meanderoi voimakkaasti. Laakson rinteet pysyvät jyrkkinä, koska sora- ja hiekkamailla valuvedet imeytyvät usein suoraan maaperään niin, ettei pintavirtausta jokinotkon rinteisiin muodostu.Aartolahti 1979: 108, 111. Edustava esimerkki sora- ja hiekkamaiden syvistä, jyrkkärinteisistä ja tasapohjaisista jokinotkosta on Kauhajoen sivujoen Katikanluoman hiekkaan uurtama Katikankanjonin rotkolaakso Kauhajoella Etelä-Pohjanmaalla.

Jos maaperä on hietaa, hiesua tai hiesusavea, jokilaaksot ovat syviä ja niiden rinteet melko jyrkkiä ja jokilaaksoihin liittyy paljon raviineja eli lyhyitä mutta syviä ja jyrkkärinteisiä jokinotkon sivuhaaroja ja myös maanvyörymät ovat yleisiä.Aartolahti 1975:26-58.  Edustava esimerkki hiesusavimaan jokilaaksosta on Rekijokilaakso Salossa  Varsinais-Suomessa ja etenkin sen Häntälän notkoina tunnettu yläosa Somerolla.  Täällä jokilaakso muodostuu joen latvaosassa muodoltaan V-laaksoksi mutta levenee ja loivenee joen keskijuoksulla.Aartolahti 1975:6, 21-23.

Jos maaperä on savea, jokilaaksot ovat samantapaisia kuin hiesuvialueilla, mutta laaksojen rinteet ovat loivempia ja raviineita ei ole niin paljon.

Muut tekijät
Maaperän ohella jokilaakson muotoon vaikuttaa jokiuoman pitkittäisgradientti eli korkeusero joen suun ja latvan välillä, joen virtaama eli vesimäärä ja sen vaihtelu, sekä jokilaakson kehittymiseen kulunut aika.Aartolahti 1979: 109. Jos jokilaakso muodostuu irtaimeen maaperään, sen pituusprofiiliin vaikuttavat myös irtainten maalajien, kuten, hiesun, hiedan, hiekan ym. alle jäävät, kallioperän tai enemmän kulutusta kestävän maaperän kuten moreenin tai louhikoiden muodostamat kynnykset.Aartolahti 1975:11-12, 19-21.

Jokilaaksojen suur- ja pienmuotoja
Jokilaaksot
Jokilaaksojen suur- ja pienmuotoihin kuuluvatAartolahti 1979: 113-115.:
 Raviinit. Etenkin hiekkaan ja saveen jyrkissä rinteissä helposti syöpyvät raviinit ovat syviä mutta lyhyitä, usein monihaaraisia, jyrkkärinteisiä, joen pääuoman sivuhaaroja. Niiden poikkileikkaus on yleensä V-muotoinen, ja niissä yleensä virtaa vettä vain osan vuotta. Tavallisesti vain suurimpiin raviineihin muodostuu jatkuvasti virtaava vähäinen puro. Raviinien synty on usein nopea, ja se voi liittyä olosuhteiden muutoksiin.Aartolahti 1979: 110-112.
 Terassit. Näitä voi olla jokilaaksojen rinteissä. Terasseja voi olla jääkautta edeltävien laaksojen kallioperässä, jos lohkoliikunnat ovat nostaneet vanhaa jokilaaksoa ylös ja näin lisänneet eroosion kulutusta. Terassit jokilaakson maaperässä voivat olla joko kasautumis- tai kulutusmuotoja.Aartolahti 1979: 113-114.
 Alluviaalikeilat. Näitä esiintyy Suomessa etenkin laaksojäätiköiden kuluttamien U-laaksojen sivuhaaroista muodostuneiden riippuvien laaksojen suille, kun sivulaaksosta veden mukana kulkeutunut maa-aines kasautuu riippuvan laakson suun alle keilaksi päälaakson pohjalle.Aartolahti 1979: 106-115.
Jokiuomat

Jokiuomaan liittyviä pienmuotoja ovat muiden muassa tulvavallit, meanderit ja juoluat. Hiidenkirnuja esiintyy veden pyörrekulutuksen tuloksena kalliopohjaisissa uomissa.Aartolahti 1979: 114-115.

Jokilaaksojen pienilmasto
Ilmansuunta ja säteilyolot voivat tuottaa jyrkän jokilaakson vastakkaisille rinteille erilaiset pienilmastot: Toinen rinne saa paahdetta ja auringonpaistetta, toinen jää varjoon ja pysyy pitkään kylmänä ja kosteana. Tämä yleensä vaikuttaa myös kasvillisuuteen.

Jokilaaksojen tutkimus
Jokilaaksojen ja jokien geomorfologiaa, geologista historiaa ja fluviaalisia prosesseja ovat Suomessa eri aikoina tutkineet muiden muassa Toive Aartolahti, Hannu Mansikkaniemi, Leo Koutaniemi ja Petteri Alho.

Lähteet

Viitteet

Luokka:Laaksot
Luokka:Potamologia