Suomen lähetyskunta

Suomen lähetyskunta, () 1808, oli Suomen kaikkia neljää valtionsäätyä edustanut diplomaattinen lähetystö, jota johti Turun säätykokouksesta puhemieheksi valittu vapaaherra Carl Erik Mannerheim. Lähetyskunta määrättiin syyskuun lopussa 1808 matkustamaan Suomen vallanneen Venäjän keisarikunnan pääkaupunkiin Pietariin Suomen sodan aikana. Lähetyskunta neuvotteli osapuolena Venäjän keisarin perustamassa kolmikantaisessa neuvottelukunnassa. jossa osapuolet tekivät ehdotuksia ja neuvottelivat Suomen sodan jälkeisen ajan uudishallinnosta. Lähetyskunta kutsuttiin audienssiin missä suomalaiset vannoivat kunnioitusta uudelle hallitsijalle. 

Matkan aikana lähetyskunta laati ryhmäkokouksissa kaikkiaan kolme memoriaalia, jossa lähetyskunta esitti Suomeen monia hallintoa koskevia toimenpiteitä, jotka se luovutti vahvistettavaksi keisari Aleksanteri I:lle. Venäläisten viranomaisten käskystä muodostettu lähetyskunta kuitenkin kieltäytyi 20. marraskuuta (1. joulukuuta) 1808 ottamasta säätyvaltiopäivien roolia, sillä joitakin sen jäsenistä ei valittu valtiopäivävaaleja koskevien säädösten mukaisella tavalla. Suomen lähetyskunta kuitenkin valmisteli ja esitteli keskeisimmät osat Suomen autonomian syntyyn liittyneistä päätöksistä.

Porvoon valtiopäivämiehillä ei periaatteessa ollut päätösvaltaa ruotsinsuomalaisten maakuntien hallintoalueilla, sillä näissä lääneissä oli sodanaikana voimassa vielä Ruotsin perustuslait, toisaalta lakeja ei koskaan myöskään kumottu sillä keisari vahvisti Suomessa jo voimassa olevat ruotsinaikaiset lait ja oikeudet.

Keisari antoi suomalaisille ukaasin 24. joulukuuta 1808 (Greg. 5. tammikuuta 1809), jossa hän ilmoitti liittävänsä Suomen maakunnat osaksi Venäjän keisarikuntaan.

Porvoon valtiopäivät päätti lähetyskunnan työn 15. (27) maaliskuuta 1809 tapahtuneessa valtioaktissa, jossa vahvistettiin lähetyskunnan esitykset, jonka jälkeen suoritettiin keisarin ja Porvoon valtiopäiväsäätyjen antama vakuutus Suomen perustuslaista, jolla vahvistettiin "Suomi kuuluvaksi kansakuntana, kansakuntien joukkoon" tästä Suomen valtiopäiväsäätyjen antaessa julkisen tunnustuksen valassa. 

Lähetyskunnan esitykset vahvistettiin lopullisesti Porvoon valtiopäivillä 15. (27) maaliskuuta 1809 keisarin allekirjoituksella. 

Lopullinen uskottava voimaantulo saavutettiin vasta Suomen sodan päätyttyä rauhansopimuksessa 5. (17) syyskuuta 1809. Lähetyskunnan työtä jatkettiin 6. (18) elokuuta 1809 perustetussa Suomen hallituskonseljissa.

 Tapahtumia 
värimerkintä = erityinen / keskeinen tapahtuma

Lähteitä:
päivätapahtuma1808heinä–syyskuulähetyskunnan vaalit suoritettiin viidessä Suomen läänissä.syyskuun lopussalähetyskunta matkasi keisarin kutsusta Pietariin, neuvottelemaan Suomen sodan ajan jälkeisestä hallinnosta.31. lokakuu (12. marraskuu)lähetyskunnan ensimmäinen istunto jossa laadittiin lähetyskunnan ensimmäinen ja kaikkien jäsenten kannalta tärkein memoriaali, jossa esitettiin perustettavaksi Suomen väliaikaishallitus ns. (halllitustripunaali), Keisari hyväksyi esitykset 7. (19) tammikuuta 1809.17. (29) marraskuulähetyskunnan jäsenten palkitseminen keisarin virkahuoneessa.18. (30) marraskuuKeisarin vastaanotto lähetyskunnan jäsenille.19. marraskuu  (1) JoulukuuG. M. Sprengtporten esitettiin Suomen hallituskomitean päälliköksi ja Suomen kenraalikuvernööriksi, Suomen hallintolaitoksen ylimmän siviilikanslian perustaminen.19. marraskuu  (1) Joulukuulähetyskunnan toinen memoriaali, jossa jäsenet kieltäytyivät toimimasta Suomen säätyeduskuntana.14. (26) marraskuuGabriel Erik Haartman ja Robert Henrik Rehbinder saapuivat Pietariin.20. (2) joulukuuG. M. Sprengtporten antoi ensimmäisen memoriaalin.4. (16) joulukuulähetyskunnan kolmas memoriaali.4. (16) joulukuulähetyskunta 1. joulukuuta annetussa memoriaalista sai vastaukset keisarilta 29. (11) joulukuuta, lähetyskunnan marraskuussa saapuneet jäsenet vapautettiin lähetyskunnan tehtävistä 4. (16) joulukuuta.180924. joulukuuta (5) tammikuuOulun ja Vaasan läänin edustajat saapuivat Pietariin myöhässä, koska molemmissa lääneissä oli käynnissä sotatila.24. joulukuu (5) tammikuuSuomen valloitetut osat liitettiin osaksi Venäjän keisarikuntaan, keisarin antamalla ukaasilla.7. (19) tammikuulähetyskunta sai esityksistään keisarilta myönteisiä lupauksia, joitakin esityksistä ratkaistiin jo ennen lähetyskunnan paluumatkaa.7. (19) tammikuulähetyskunnan jäsenet, kahta ylimääräistä, sekä Oulun ja Vaasan läänistä saapuneista jäseniä lukuun ottamatta palasivat Suomeen.20. tammikuu (1) helmikuukeisari antoi käskykirjeen Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivistä ja järjestettävästä Porvoon kaupungista.10. (22) maaliskuuvaltiosäätyjen kutsuminen kokoon Porvoon valtiopäiville.13. (25) maaliskuuvaltiopäivämiesten valtakirjat tarkastettiin Adolf Tandefeltin toimesta ja keisarilliset airuet kuuluttivat valtiopäivät alkaneeksi ja säädyt aloittivat toimintansa.15. (27) maaliskuuKeisari saapui Pietarista Porvooseen, mukanaan lähetyskunnan hovioikeuden edustaja ja vastavalittu Suomen valtiosihteeri R. H. Rehbinder, jonka tehtävä oli kirjoittaa lähetyskunnan esityksistä laaditut asiakirjat puhtaaksi ja keisarin allekirjoitettavaksi. Keisari vahvisti allekirjoituksella Suomen konstituution, sekä tämän lisäksi muita asiakirjoja.17. (29) maaliskuujuhlallinen seremonia Porvoon tuomiokirkossa, jossa Suomen valtiosäädyt antoivat valan, sekä vahvistettiin Suomen perustuslait.

 Komitean keskeiset esitykset ja ratkaisupäivät 
Lähteet:

nro.esitysensiesitysvahvistettulisätietoesityksen käsitellytratkaisupäivävahvistettulisätieto1.Konstituutiostaneuvottelukuntakonstituution vahvistaminen valtiopäivilleesityksen allekirjoittaja keisari15. (27) maaliskuuta 1809 (allekirjoituspäivä)Porvoon valtiopäivilläasiakirjan vakuuttaminen Porvoon tuomiokirkossa 17. (29) maaliskuuta 1809.2.Hallituskonseljistaneuvottelukuntahallituslaitoksesta perustamispäätös annettu Pietarissa 7. (19) tammikuuta 1809. ratkaistu ilman ohjesääntöjäohjesäännön laadinta ja vahvistaminen valtiopäivillevaltiopäivien konseljikomitea6. (18) elokuuta 1809Pietarhovissaesityksen mukaan perustettu Pietarissa 1808 ja ohjesääntö sisällytetty 18. elokuuta 1809.3.Waihetus-, Laina- ja Depositioni-Contoristaneuvottelukuntahallituslaitoksen alaisesta pankkilaitoksesta annettu perustamispäätös Pietarissa 7. (19) tammikuuta 1809. ratkaistu ilman ohjesääntöjäohjesäännön laadinta ja vahvistaminen valtiopäivillevaltiopäivien raha-asianvaliokunta30. marraskuuta (12. joulukuuta) 1811Pietarhovissaohjesääntö siirretty viimeisteltäväksi, sekä ratkaistavaksi hallituskonseljiin4.Porvoon valtiopäivätneuvottelukuntaKäskykirje valtiopäivätoiminnan aloittamiseksi, allekirjoitus Georg Magnus Sprengtporten ja annettu Pietarissa Aleksanteri I määräyksestä 20. tammikuuta (1.helmikuuta) 1809.esitys Porvoon valtiopäivistäkeisari20. tammikuuta (1. helmikuuta) 1809PietarhovissaPorvoon valtiopäivät kutsuttiin kokoon 10. (22) maaliskuuta ja juhlallisuudet aloitettiin 13. (25) maaliskuuta 1809.12.Tulli- rajavartiolaitos ja valtionraja esityksetneuvottelukuntaSuomen sodan aikana Venäjän valloittamia Suomen läänejä liitettiin osaksi Venäjän keisarikuntaan, hallitsijan antamalla ukaasilla 24. joulukuuta 1808 (5. tammikuuta 1809).päätökset jäi odottamaan Suomen sodan päättymistä (ns. pöytääminen)Haminan rauhasta neuvottelevat osapuolet5. (17) syyskuuta 1809HaminassaHaminan rauhaa edeltävät esitykset Pietarissa sekä Porvoon valtiopäivillä saivat lopullisen voimaantulon

 Tausta 
pienoiskuva|upright|vasen|Lähetyskunnan koollekutsuja, kenraali Friedrich Wilhelm von Buxhoevden.
Venäjä valloitti eteläisen Suomen jo Suomen sodan ensimmäisten kuukausien aikana talvella ja keväällä 1808 sekä torjui Ruotsin yrityksen vallata alueet takaisin kesällä ja syksyllä. Syyskuun lopussa solmittiin Lohtajan aselepo ja 7. (19) marraskuuta Olkijoen aselepo, joka jätti käytännössä koko Suomen Venäjälle.Tommila 2008, s. 34–36, 38–40. Etelä-Suomen hallinnosta vastasi aluksi miehitysarmeijan ylipäällikkö, kenraali Friedrich Wilhelm von Buxhoevden. Hän järjesti huhtikuusta 1808 alkaen erityisesti Kaakkois-Suomessa ja läntisellä rannikkoseudulla tilaisuuksia, joissa suomalaiset vannoivat julkisen uskollisuudenvalan Venäjälle. Idässä valalla pyrittiin ehkäisemään levottomuuksia rintaman selustassa, lännessä sillä haluttiin sitoa suomalaisia Venäjään mahdollisten Ruotsin maihinnousujen varalta.Tommila 2008, s. 48–49, 51–53. Vala oli vapaaehtoinen, ja moni Ruotsin voittoa odottanut suomalainen kieltäytyi siitä, vaikka venäläiset uhkasivat heitä lainsuojattomaksi julistamisella. Suurempaa vastarintaa ei kuitenkaan ilmennyt, koska Suomen johtavat henkilöt Turussa vannoivat valan ensimmäisten joukossa.

Keisarillisessa manifestissa ilmoitettiin 5. (17) kesäkuuta 1808 Suomen liittämisestä Venäjään. Manifestissa luvattiin aiempaa täsmällisemmin pitää voimassa suomalaisten vanhat lait ja oikeudet.

Venäjän palveluksessa ollut suomalainen kenraali ja vanha itsenäisyysmies Georg Magnus Sprengtporten ehdotti kesäkuussa 1808 ulkoministeri Nikolai Rumjantseville, että Suomen säätyjen edustajat voitaisiin kutsua Pietariin esittelemään maansa tarpeita. Ehdotuksesta ei ilmennyt, tarkoittiko Sprengtporten säätyjen edustajilla valtiopäiviä vai pienempää lähetystöä.Tommila 2008, s. 54–58. Hän oli jo kevään aikana ehdottanut useasti valtiopäivien (tai maapäivien) kutsumista koolle Turkuun Suomen asioiden järjestämiseksi, mitä Buxhoevdenkin oli aluksi kannattanut, mutta sodan ollessa edelleen kesken Aleksanteri I oli lykännyt asiaa Venäjän sotilasjohdon toiveesta.Jussila 2004, s. 54. Pietarissa ei ollut edelleenkään kiinnostusta valtiopäiviin, mutta lähetystöä pidettiin hyvänä ajatuksena.

Liitettäessä uusia alueita Venäjän valtakuntaan oli keisarilla tapana vastaanottaa liitetyn alueen asukkaita edustava lähetystö, joka ilmoitti tunnustavansa uuden esivallan ja osoitti alamaisuuttaan keisarille.Tandelfelt 2009, s. 28–31. 
 Lähetyskunnan jäsenten valinta 
pienoiskuva|upright|vasen|Georg Magnus Sprengtporten
Kenraali Buxhoevdenille ilmoitettiin 9. (21) kesäkuuta 1808, että Pietariin oli lähetettävä Suomen säätyjä edustava lähetyskunta. Käskykirje kehotti valitsemaan lähetyskunnan jäsenet vanhaa valtiopäivien vaalitapaa noudattaen. Buxhoevden lähetti 1. heinäkuuta käskyn edustajien valitsemisesta neljän Venäjän hallussa olleen Suomen läänin maaherroille. Läänit olivat Turun ja Porin, Uudenmaan ja Hämeen, Kymenkartanon sekä Vaasan lääni. Kolme päivää myöhemmin hän lähetti vielä erillisen käskyn Suomen piispoille. Jokaisesta läänistä tuli valita yksi aatelin, yksi porvariston ja yksi talonpoikien edustaja, sekä lisäksi Turun ja Porvoon hiippakunnista yksi papiston edustaja kummastakin. Kuopion ja Oulun läänit olivat toistaiseksi Ruotsin armeijan hallussa, joten käsky ei aluksi koskenut niitä.

Käytännössä edustajien valinnassa ei voitu noudattaa valtiopäivävaalien tapoja tai niitä koskevia lakeja. Aateliston ja talonpoikien edustajat nimesi kussakin läänissä maaherra säätyjä kuultuaan, papiston edustajat valitsi tuomiokapituli eikä papisto itse ja porvariston edustajien vaalin suorittaneet valitsijamiehet valitsi kunkin kaupungin maistraatti eikä raastuvankokous. Vaalikokouksissa arvosteltiin jyrkästi poikkeavaa valintatapaa ja tähdennettiin, että näin valittavat edustajat eivät voisi käyttää valtiopäivämiesten valtaa. Koska eräissä talvella 1808 annetuissa venäläisten julistuksissa oli luvattu kutsua Suomen säädyt koolle, oletettiin lähetyskunnan nyt korvaavan luvatun säätykokouksen. Oikeat valtiopäivät haluttiin koolle pian. Erityisesti aatelin parissa edustajien valintatapaa pidettiin säädyn oikeuksia loukkaavana, sillä Ruotsin laissa aatelin edustus valtiopäivillä perustui syntyperään ja suvun päämiehen asemaan eikä vaaliin.

Edustajien valinta suoritettiin Kymenkartanon läänissä jo heinäkuun aikana ja Uudenmaan ja Hämeen läänissä elokuun alussa. Turun ja Porin läänissä se sen sijaan lykkäytyi, sillä kokoontuessaan ensi kerran elokuun alussa läänin aateli kieltäytyi valitsemasta edustajaa vaaditulla tavalla. Buxhoevdenin oli annettava 26. elokuuta uusi määräys, jossa vakuutettiin, että lähetyskunta ei korvaisi valtiopäiviä. Uusi kokous valitsi lopulta 5. syyskuuta Turun läänin aatelin edustajan. Päätöstä edisti Ruotsin yhä selvempi tappio sodassa. Vaasan läänin edustajat valittiin vasta marraskuussa, ja Oulun lääniin Buxhoevden lähetti kehotuksen edustajien valinnasta vasta joulukuussa. Oulun läänistä ei valittu aatelin edustajaaCastrén 1879, s. 40–41. ja Kuopion läänistä ei saapunut sodankäynnin vuoksi ketään.

Maaherrat ja Buxhoevdenin käyttämät asiantuntijat varmistivat, että lähetyskuntaan tuli valituksi yhteistyökykyisiä ja haluisia henkilöitä. Lähetyskunnan koko kasvoi alkuaan aiottua suuremmaksi Buxhoevdenin annettua Turun akatemialle ja hovioikeudelle, Porvoon lukiolle sekä Porvoon, Hämeenlinnan ja Tammisaaren kaupungeille oikeuden omaan ylimääräiseen edustajaan, joista tosin Porvoon lukion ja Hämeenlinnan kaupungin edustajat jäivät valitsematta.Castrén 1879, s. 17, 38–39. Lähetyskuntaan valittiin kaikkiaan 22 henkeä: neljä aatelista, neljä pappia, seitsemän porvaria, viisi talonpoikaa sekä Turun akatemian ja hovioikeuden edustajat.Jussila 2004, s. 56–58. Myöhään valitut Vaasan läänin edustajat kuitenkin saapuivat Pietariin vasta joulun aikaan ja Oulun läänin edustajat tammikuussa 1809, jolloin lähetyskunnan työ oli jo käytännössä päättynyt.Castrén 1879, s. 63–64. 

Buxhoevden määräsi lähetyskuntaan vielä yhdeksi ylimääräiseksi jäseneksi venäläisille myötämielisen teollisuusmiehen Ernst Gustaf von Willebrandin, jota hän kaavaili puheenjohtajaksi. Huonon ranskantaitonsa vuoksi von Willebrand ei kuitenkaan ollut hovikelpoinen, joten puheenjohtajaksi valittiin Turun läänin aatelia edustanut vapaaherra Carl Erik Mannerheim. Hän oli entinen Anjalan liiton jäsen ja myös von Willebrandin vävy. Mannerheim ei ollut alkujaan edes halunnut lähetyskuntaan ja oli arvostellut koko hanketta Turun ensimmäisessä aateliskokouksessa. Hänet oli valittu kieltäytymisyrityksistään huolimatta lääninsä aatelin edustajaksi hänen saatuaan toisessa kokouksessa yhden äänen enemmän kuin von Willebrand.Castrén 1879, s. 30, 73. Mannerheim kuitenkin osoittautui lähetyskunnan ainoaksi kyvykkääksi poliitikoksi. Lähetyskunnan taustalla vaikutti myös Sprengtporten, joka ilmeisesti piti sitä maapäivien luontoisena.

 Lähetyskunnan matka Pietariin 
pienoiskuva|Buxhoevdenin Mannerheimille 14. syyskuuta 1808 myöntämä passi.|249x249px
Buxhoevden määräsi lähetyskunnan lähtemään Pietariin syyskuussa samoihin aikoihin, kun Ruotsi kärsi ratkaisevan tappion Oravaisten taistelussa. Lähetyskunnan kärkijoukon saapuessa Viipuriin tuli tieto, että Aleksanteri I oli lähtenytkin Erfurtin kongressiin Saksaan tapaamaan Ranskan keisari Napoleonia. Tämän kuultuaan pääosa lähetyskunnasta palasi kotiin ja vain muutama jatkoi Pietariin odottamaan keisarin paluuta. Muu lähetystö lähti uudelleen matkaan lokakuun lopussa. Matka Pietariin alkoi 10. (22) lokakuuta 1808 ja perille saavuttiin 13. (25) lokakuuta.

Lähetyskunnan jäsenet saivat tutustua muutaman kuukauden ajan hovin edustajan kanssa Venäjän pääkaupunkiin ja kaikkeen, mitä Venäjällä olisi Suomelle tarjottavana. Kullekin jäsenelle annettiin käyttöönsä kymmenen Venäjän ruplaa päivässä. Pietarin ja Venäjän hovin loisto ja rikkaudet tekivät vaikutuksen muun muassa Mannerheimiin, vaikka hänellä oli kaupunkiin saapuessaan ollut kielteinen näkemys Venäjästä ja venäläisyydestä.Engman, Max: Pitkät jäähyväiset: Suomi Ruotsin ja Venäjän välissä vuoden 1809 jälkeen, s. 216–217. WSOY, Helsinki 2009. Ainakin osa lähetyskunnasta asui Nord-hotellissa. Oppaana kaupungilla toimi valtioneuvos Achloppkoff. Suomalaiset tapasivat monia arvohenkilöitä. Eräs näistä oli apulaisulkoministeri Aleksandr Saltykov, joka hoiti ulkoministerin tehtäviä Rumjantsevin poissa ollessa. Erityistä mielenkiintoa herätti tutustuminen keisarinna Elisabetiin, jonka sisar oli Ruotsin kuningatar Fredrika Dorotea, kuningas Kustaa IV Aadolfin puoliso.

 Lähetyskunnan toiminta Pietarissa 
pienoiskuva|Anitškovin palatsin kabinettisiipi, jossa lähetyskunta tapasi keisarin.

Lähetyskunta kokoontui Pietarissa ensimmäisen kerran Jul. 31. lokakuuta (Greg. 12. marraskuuta) 1808. Puheenjohtaja Mannerheim esitteli tällöin muille jäsenille luonnostelemansa muistion, jossa korostettiin sitä, että lähetyskunta ei voisi toimia valtiopäivien valtuuksin. Lähetyskunnan jäsenet eivät voisi keskustella keisarin kanssa perustuslakien muutoksista eikä heidän tulisi esittää kotiseutujensa erityistoiveita, sillä molemmat asiat kuuluivat valtiopäiville. Lähetyskunta hyväksyi muistion esitettäväksi keisarille. Ainoastaan Porvoon kaupunkia edustanut kauppias Johan Linderth vastusti Mannerheimin näkemystä ja katsoi olevansa laillisesti valittu valtiopäivämies, jolla olisi oikeus tehdä keisarille taloudellisia kysymyksiä koskevia esityksiä Suomen ja kotikaupunkinsa edun nimissä. Jäätyään ilman muiden tukea hän liitti pöytäkirjaan eriävän mielipiteensä. Lisäksi Mannerheimin tahdosta päätettiin, että Buxhoevdenin nimeämät ylimääräiset jäsenet eivät osallistuisi lähetyskunnan työhön. Aleksanteri I palasi pääkaupunkiin marraskuun lopussa.

Lähetyskunta tapasi keisarin ensi kerran 18. (30) marraskuuta 1808. Audienssi tapahtui Anitškovin palatsin keisarillisessa kabinetissa. Tämä oli valloitetun Suomen asukkaiden ja Venäjän hallitsijan ensimmäinen juhlallinen kohtaaminen.Jussila 2004, s. 60–64. Keisarin ja lähetyskunnan ohella tilaisuudessa olivat läsnä vain Sprengtporten ja Saltykov. Mannerheim piti ranskankielisen puheen, jossa hän muistutti keisarin vakuuttaneen säilyttävänsä Suomen uskonnon, lait sekä vapaudet ja oikeudet. Puheessa suomalaisiin viitattiin sanalla nation, ”kansakunta”. Puheen olivat etukäteen tarkastaneet lähetyskunnan muut jäsenet sekä Sprengtporten ja Saltykov, joiden vaatimuksesta siitä oli poistettu maininta Suomen kansan uskollisuudesta entistä hallitustaan kohtaan.

Vastauspuheessaan Aleksanteri I vahvisti lupauksen Suomen uskonnon, lakien ja vapauksien pitämisestä voimassa. Hän korosti erikseen, että Suomen talonpojat eivät joutuisi Venäjän talonpoikien asemaan eli maaorjuuteen. Lopuksi keisari keskusteli lyhyesti lähetystön muiden jäsenten kanssa. Virallisen tapaamisen jälkeen lähetyskunta kutsuttiin iltajuhlaan ja päivällisille Talvipalatsiin. Juhlassa suomalaiset saivat istua keisarin pöydän viereisessä pöydässä.Jussila 2004, s. 56. Venäläistä hoviväkeä kiinnosti varsinkin suomalaisten talonpoikien läsnäolo ja se, että kaikkien säätyjen edustajat istuivat tasa-arvoisesti saman pöydän ääressä.
 Lähetyskunnan muistiot ja keisarin vastaukset 
pienoiskuva|Venäjän keisari ja Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I.

Lähetyskunnan ensimmäinen muistio (protokollakirjan), jossa se kieltäytyi valtiopäivien roolista, toimitettiin Aleksanteri I:lle audienssia seuranneena päivänä, Jul. 19. marraskuuta (Greg. 1. joulukuuta) 1808. Samana päivänä Aleksanteri I vahvisti Suomen hallintoa koskevan suunnitelman, joka oli valmisteltu Sprengtportenin, sotaministeri Aleksei Araktšejevin ja kenraali Bogdan von Knorringin muodostamassa komiteassa Sprengtportenin ehdotuksen pohjalta. Komitean esityksestä poiketen keisari määräsi, että Suomen asiat tulisi esitellä hänelle suoraan eikä Venäjän ministerien kautta.Jussila 2004, s. 65–66, 68. Päätös muodosti pohjan Suomen itsehallinnon kehitykselle. Keisarin määräyksellä perustettiin samalla Suomen kenraalikuvernöörin toimi, johon nimitettiin Sprengtporten, ja lisäksi määrättiin, että valtiopäivät kokoontuisivat seuraavana vuonna Loviisassa ja että niiden yhteydessä Suomen hallitukseksi perustettaisiin Hämeenlinnassa toimiva kenraalikuvernöörin johtama hallituskomitea.

Sprengtporten otti joulukuussa 1808 hoitoonsa lähetyskunnan suhteet keisariin. Lähetyskunta sai vastauksen ensimmäiseen muistioonsa Jul. 31. marraskuuta (Greg. 11. joulukuuta) 1808, jolloin Sprengtporten ilmoitti Mannerheimille lähettämässään kirjeessä tulevista valtiopäivistä. Keisarin päätös valtiopäivistä perustui Sprengtportenin aiempiin ajatuksiin, mutta myös lähetyskunnan päättäväinen toiminta saattoi vauhdittaa sitä. Lisäksi Mannerheimin keskustelut Saltykovin kanssa lienevät vaikuttaneet siihen, että hallituskomiteaa ei toteutettu alun perin suunnitellussa muodossa, jossa sen jäsenet olisivat olleet säätyjen valitsemia.

 Lähetyskunnan toivomukset Suomen autonomisen hallintoalueen perustamiseksi 
pienoiskuva|164x164px|Venäjän keisari Aleksanteri I ukaasi, kruunaamisesta Suomen sodan aikana, Suomen valloitettujen maiden suuriruhtinaaksi julistettiin Pietarissa Jul: 24. joulukuuta 1808 (Greg: 5. tammikuuta 1809).
Koska Aleksanteri I hyväksyi lähetyskunnan kieltäytymisen valtiopäivien roolista, sen ei tarvinnut tehdä sellaisia esityksiä, jotka olisivat vaatineet lakien, asetusten tai verotuksen muutoksia. Keisari katsoi lähetyskunnan kuitenkin edustavan Suomea riippumatta siitä miten se oli valittu, ja halusi sen esittävän hänelle ”mitä varmimpia tietoja” Suomen tilanteesta sekä toivomuksia siitä, miten hän voisi keventää suomalaisten taakkaa. Lähetyskunta hyväksyi joulukuun puolivälissä Mannerheimin luonnoksen pohjalta toisen keisarille osoitetun muistion, jossa esitettiin (17) Suomen tilannetta koskevaa toivetta sekä kiitettiin keisaria valtiopäivien lupaamisesta. Toiveissa mainittiin muun muassa rauhallisten olojen ja laillisuuden takaaminen, suomalaisista koostuvan kaksitoista miehisen keskushallinnon ns. hallitustribunaalin joka koostui neljää osastoa edustavasta hallituskomiteasta jolla oli suomessa yleinen hallitusvalta, jonka neljä osastoa olivat sotilaslain, sisäasiain, oikeusasiain ja finanssi- ja kauppa-asiain osastot, sekä rahanvaihtokonttorin perustaminen, sotavankien palauttaminen sekä sodan aiheuttamien rasitusten keventäminen eri tavoin. Joukossa oli myös melko vähäpätöisiä asioita, kuten vaatimus leivinuunien paremmasta rakentamisesta. 

Keisarin vastaukset lähetyskunnan toivelistaan valmisteli Sprengtportenin, Saltykovin ja Araktšejevin muodostama komitea. Vastaukset olivat kaikki myönteisiä, tosin osa toiveista todettiin jo ratkaistuiksi ja loput annettiin joko tulevien valtiopäivien tai kenraalikuvernöörin ratkaistaviksi. Ranskankielisessä vastauskirjelmässä 17 toivetta oli supistettu 15:ksi yhdistämällä eräitä kohtia. Aleksanteri I:n vastaus lähetyskunnan toiseen muistioon on päivätty Jul. 31. marraskuuta (Greg.19. joulukuuta) 1808, mutta se toimitettiin lähetyskunnalle vasta 7. tammikuuta.

Suomen lähetystö suoritti kaikkiaan 250 tervehdys ja neuvottelukäyntiä, joista osa toimitettiin lähetystön puheenjohtaja Mannerheimin kautta, lähetystö tapasi Pietarissa myös ulkomaisia diplomaatteja.

Kun Aleksanteri I vuodenvaihteen aikoihin määräsi Suomen asioiden esittelijäksi suosikkinsa, valtiosihteeri Mihail Speranskin, tämän apulaiseksi nimettiin suomalainen tuomari Robert Henrik Rehbinder, joka oli valittu lähetyskuntaan Turun hovioikeuden edustajana.Jussila 2004, s. 88–89.

 Lähetyskunnan seitsemäntoistakohtainen esityslista 
pienoiskuva|Venäjän valtakunnan vaakuna, Aleksanteri I kaudella. Suomen sodan aikana, Venäjän valloitettuja Suomen läänejä liitettiin keisarin antamalla ukaasilla osaksi Venäjän valtakuntaan, Suomi sai Suomen suuriruhtinaan tittelin ensimmäisen kerran asiakirjoihin ja Venäjän karttoihin 24. joulukuuta 1808 (5. tammikuuta 1809). Suomen vaakuna lisättiin Venäjän valtakunnan imperialistiseen vaakunaan vasta Haminan rauhan jälkeen 26. lokakuuta 1809.|266x266px

 Ranskankielinen puhe keisarin valtaistuimen edessä 17. (30) marraskuuta 1808 

Lähteet:

 Neuvottelukunnan esitykset 

Lähteet:
nro.komitean ja lähetystön esityksetratkaistu ohjesäännöksiesitykset 1–17esitys 11.Esitys Suomen perustuslaista: Ruotsin vallan aikaisten perustuslakien (yhdistys- ja vakuutuskirjan) oikeudet: aateliston valta- ja omistusoikeuksien pysyttäminen ennallaan, papiston valtaoikeuksien ja protestanttisen vuoden 1686 kirkkolain pysyttäminen ennallaan, porvariston valtaoikeuksien pysyttäminen ennallaan, sekä talonpoikaiston maanomistus ja erioikeudet, eli (talonpoikain vapauttava neuvotteluesitys venäläisestä maaorjuus kysymyksestä), jossa vakuutuksella taattiin talonpoikaistolle pysyttää jo voimassa oleva vuoden 1789 perintö- ja omistusoikeus). Pysyttäminen ennallaan Suomen suuriruhtinaskunnassa, (keisari hyväksyi esitykset lähetyskunnan audienssissa antamalla lupauksella).Esitys siirrettiin Porvoon valtiopäiville säätyjen vahvistettavaksi. Päätös konstituutiosta vahvistettiin keisarin allekirjoituksella 15. (27) maaliskuuta ja juhlallisesti 17. (29) maaliskuuta 1809 valtiopäivien vakuutuksen vahvistamistilaisuudessa.esitykset 2–72.Esitys Suomen hallituskonseljista: Suomen hallitus tribunaalin perustamista koskeva ensiesitys annettiin Pietarissa 19. marraskuuta (1. joulukuuta) 1808, esitys siirrettiin kuitenkin Porvoon valtiopäivien konseljikomitealle, jonka tehtäväksi tuli laatia ohjesääntö, johon sisältyi 57§:een lainpykälään ja kolmeen osaan jaettu säädösesitys, keisarin hyväksytettäväksi Suomen hallituskonseljista.Suomen hallituskonseljia koskeva esitys lähetettiin ratkaistavaksi Porvoon valtiopäivien konseljikomitealle, jonka tehtäväksi tuli laatia konseljista ohjesääntö, esityksen valmistuttua esitys luovutettiin keisarille, valtiopäivien päättäjäispäivänä 7. (19) heinäkuuta 1809, josta annettiin varsinainen perustamispäätös hallitsijan toimesta Pietarhovissa 6. (18) elokuuta 1809.3.Esitys Suomen keskuspankista: Vaihtokonttorin ja Venäjän ruplarahan valuuttajärjestelmän käyttöönottoa koskevat esitykset on annettu Pietarissa 19. marraskuuta (1. joulukuuta) 1808, esitysluonnos siirrettiin kuitenkin ratkaistavaksi Porvoon valtiopäivien raha-asiainvaliokuntaan.Vaihtokonttorin eli (Suomen Pankin) ohjesäännön laatiminen annettiin Porvoon valtiopäivien raha-asianvaliokuntaan, mietintö siirtyi lopullisesti ratkaistavaksi 1809 perustetulle hallituskonseljin talousosastolle, joka ratkaisi ohjesäännön lopullisen muodon, jonka pohjalta annettu esitys perustamispäätökseksi annettiin keisarin määräyksestä Pietarhovista 30. marraskuuta (12. joulukuuta) 1811.4.Esitys Suomen valtiopäivistä: Suomen ensimmäiset valtiopäivät järjestettiin Porvoossa, päätös kaupungista vahvistettiin Pietarissa, keisarin käskykirjeellä 20. maaliskuuta (1. helmikuuta) 1809. Käskykirjeessä ilmoitettiin valtiopäivät aloitettavaksi Porvoossa 10. (22) maaliskuuta 1809. Valtiopäivät päättyivät päättäjäsijuhlaan 19. heinäkuuta 1809.lähetyskunnalle annetun lupauksen mukaisesti keisari antoi määräyksen Porvoossa järjestettävistä valtiopäivistä, Pietarissa 20. tammikuuta (1. helmikuuta) 1809.5.Esitys kuljetusliikenteestä: Rahvaan transportit eli (tavaroiden kuljetusliikenne) Suomen sisällä, sekä Suomen ja Venäjän välillä.6.Esitys sodanaikaista vahingonkorvauksista: Venäjän sotaväen aiheuttamat vahingonkorvaukset Suomelle.7.Esitys rahaston perustamisesta: Rahaston perustaminen sotakorvauksia varten.esitykset 8–148.Esitys virastojen haltuunotosta: Ruotsin valtioalaiset virastotalot ja näiden luovuttamisesta koskeva ratkaisu (päätös: olla panematta toimeen), eli hallintorakennukset suomen haltuun, omistukseen ja käyttöön.9.Esitys sotavangeista: Ruotsalaiset sotavangit vapautetaan ja päästetään palaamaan kotiin.10.Esitys Suomen kaupunkien hallinnasta: Majoituskaupungit eli (Suomen kaupungit) jätettiin maistraattien ja porvariston huostaan.11.Esitys ruokasuolasta: Ruokasuolan puutetta koskeva kysymys.12.Esitykset tulli- ja rajakysymyksistä: Suomen tullin- rajavartiolaitoksen ja maarajojen yhdistäminen Venäjän keisarikuntaan tehtiin joulukuusta 1808, varsinaisesti kysymykset ratkaistiin kuitenkin vasta Haminan rauhasopimuksella. Suomen sodan aikana Venäjän valloittamia Suomen läänejä liitettiin osaksi Venäjän keisarikuntaan, hallitsijan antamalla ukaasilla 24. joulukuuta 1808 (5. tammikuuta 1809).Suomen tullin -rajavartiolaitoksen ja maarajojen yhdistämistä koskevat rajakysymykset ratkaistiin lopullisesti Haminan rauhansopimuksessa käydyssä neuvotteluissa 5. (17) syyskuuta 1809. Marraskuussa 1912 perustettiin Suomen ja Venäjän väliltä tullien purkamistoimet ja sen yhteyteen Salaneuvos S. F. Weberin tullikomitea. Komitea käsitteli tullin- ja rajalaitoksen vuoden 1808–1809 aikaisia ja sen jälkeen arkistoituja asiakirjoja, joista komitea sai tietoja tullin- ja rajalaitoksen toiminnasta ja sitä koskevista muutoksista.13.Esitys Venäjän sotilaiden liikkumisen rajoituksista: Venäläisten sotilaiden rajoitettu liikkuminen Suomessa sodan päättymisen jälkeen.14.Esitys sotilaita auttaneille: Yleinen anteeksiantamus kaikille venäläisiä sotilaita auttaneille.esitykset 15–1715.Esitys sotaväen muonituksesta: Venäjän sotaväen muonituskeskuksia koskeva siirtokysymys eli (sotaväen leivinhuoneet ajettiin kaupungin ulkopuolelle).16.Esitys Suomen nälänhädästä: Suomen sodan aikana syntyneen nälänhädän hoitaminen.17.Esitys Suomen talousseurasta: Suomen talousseuraa koskevat kysymykset apurahoista, sekä perunan viljelyksestä.
 Esitysten vaikutuksista ja jälkeisiä tapahtumia 
 Lähetyskunnan matkalla (2,5) kuukauden sisällä oli järjestetty neuvotteluja sekä vierailuja yht. 250 käyntiä.
 Talonpoikaiston esityksestä tärkeimmäksi kirjaukseksi nostettiin maaorjuutta koskeva kysymys, sillä ruotsinvallan aikana suomalaiset talonpojat olivat vapaita miehiä. Venäjän valloitettua suomi, muuttui sen myötä Suomen asema suhteessa venäjän lakeihin, asetuksiin ja feodaalijärjestelmään, suomen järjestelmä oli erilainen, ja siksi sitä ei kytketty osaksi venäjän hallintojärjestelmää (pois lukien. talousjärjestelmä). Talonpoikien oikeusasemaa koskeva kysymys oli tärkeä ratkaista hyvissä ajoin jo Pietarissa, sillä Venäjällä oli voimassa maaorjuus.

 Lähetyskunta neuvotteli Suomen ja Venäjän välisen suuriruhtinaskunnan yhdistymisen kolme kuukautta ennen Porvoona valtiopäiviä. Venäjän Joulukuussa 1808 valtaamat Suomen viisi lääniä nimettiin Venäjän alaiseksi Suomen suuriruhtinaskunnaksi nimityspäivänä: Jul. 24. Joulukuuta (Greg. 5. tammikuuta) 1809, eli ennen lähetyskunnan alkuperäisten jäsenten paluuta Suomeen.
 Porvoon valtiopäivät avattiin 10. (22) maaliskuuta 1809 – ja päätettiin 7. (19) heinäkuuta 1809, (valtiosta koskeva julistus annettiin 17. (29) maalikuuta 1809.
 Suomen sota alkoi Venäjän hyökättyä Suomeen 9. (21) helmikuuta 1808 – sota päättyi 5. (17) syyskuuta 1809 Haminassa allekirjoitettuun rauhansopimukseen.

 Karttoja Suomen hallinnollisesta jaosta 
pienoiskuva|Suomen lähetyskunnan jäsenet valittiin vaalein. kuvan kartassa Ruotsi-Suomen maakunnalliset lääninrajat vuodelta 1776, kartassa kihlakuntien vaalipiirit vuoteen 1809 Haminan rauhaan saakka, Suomen läänit: 1.) Turun ja Porin lääni, 4.) Vaasan lääni, 10.) Oulun lääni, 14.) Uudenmaan ja Hämeen lääni, 15.) Kymenkartanon lääni, 16.) Savon ja Karjalan lääni.

Lähetyskunnan paluu Suomeen

Jo aikaisemmin marraskuussa saapuneet lähetyskunnan jäsenet poistuivat Pietarista 10. tammikuuta ja tätä myöhemmin saapuneet palasivat Suomeen vasta helmikuun loppuun mennessä 1809. Sen päättäessä työnsä keisari ilmoitti Jul. 19. tammikuuta (Greg. 1. helmikuuta) 1809 kirjeellään valtiopäivien kutsumisesta koolle Porvooseen aiemmin ilmoitetun Loviisan sijaan. Lähetyskunnan toivemuistiota käytettiin valtiopäivien valmistelutyön pohjana. Valtiopäivät avattiin Porvoossa 10. (22) maaliskuuta ja päätettiin 7. (19) heinäkuuta 1809. Virallisesti Suomi liitettiin Venäjään Haminan rauhansopimuksella myöhemmin samana vuonna. Suomi on katsottu perustettavan Porvoon valtiopäivillä Porvoon tuomiokirkossa 17. (29) maaliskuuta 1809 hallitsijan luettua hallitsijavakuutus jossa hän vahvisti hallitsijavakuutuksella maan uskonnon ja perustuslait ja asukkaiden muut oikeudet, säädyt tunnustivat tämän jälkeen keisarin Suomen hallitsijaksi ja antoivat keisarille valan. Valtiopäivien päättäjäisissä keisari lausui kuuluisan puheensa, Suomi oli tästä päivästä alkaen korotettu kansakuntana kansakuntien joukkoon.pienoiskuva|Suomen vaakuna Haminan rauhansopimuksen jälkeen 26. lokakuuta 1809.
 Historiantutkijoiden tulkintoja 
Lähetyskunnan toimintaa tutkinut suomalainen historioitsija Robert Castrén julkaisi tärkeimmät siihen liittyvät asiakirjat vuonna 1879 ilmestyneen teoksensa Finska deputationen 1808–1809 yhteydessä. Hän yritti tuloksetta selvittää, oliko lähetyskunta saanut aikaan päätöksen valtiopäivien järjestämisestä kieltäytyessään itse toimimasta valtiopäivinä. Venäläisen Boris Nolden mukaan lähetyskunnan toiminnassa astui ensimmäisen kerran historian näyttämölle suomalaisten luja oikeustietoisuus.

Professori Osmo Jussila on kutsunut lähetyskunnan ja Aleksanteri I:n vuorovaikutusta ”perussopimukseksi”, joka loi pohjan Suomen myöhemmälle kehitykselle, sekä ”kapitulaatiosopimukseksi” viitaten sen samankaltaisuuteen suuren Pohjan sodan aikaisen Vironmaan ja Liivinmaan kapitulaation kanssa.Jussila 2004, s. 31, 36–37, 61, 69. Venäjän valloittamien Viron- ja Liivinmaan säätyjä edustaneet lähetyskunnat olivat vuonna 1710 käyneet Pietarissa vannomassa keisari Pietari Suurelle uskollisuudenvalan. Näiden lähetystöjen ja keisarin välillä oli tuolloin tehty niin sanottu kapitulaatio sopimus, jossa keisari oli vastannut säätyjen toivomuksiin joko myönteisesti tai kielteisesti samalla menettelyllä kuin Aleksanteri I vastasi Suomen lähetyskunnan toiseen muistioon. Jussilan mukaan lähetyskunnan ja Aleksanteri I:n kohtaaminen 17. (30) marraskuuta 1808 oli samalla ensimmäinen Suomen Venäjään liittämiseen kuulunut niin sanottu hyllning-tilaisuus, jossa alamaiset vannoivat uskollisuutta uudelle hallitsijalleen tämän luvatessa säilyttää heidän vanhat oikeutensa. Toinen hyllning tapahtui Jussilan mukaan Porvoon valtiopäivillä.

Jussila katsoo lähetyskunnan toiminnan vaikuttaneen siihen, että Porvoon valtiopäivien suunnittelu ja Suomen hallituskonseljin (myöhempi Suomen senaatti) perustaminen siirtyivät pois Sprengtportenin käsistä, mikä osoittautui Suomen itsehallinnon kehityksen kannalta myönteiseksi kehityskuluksi.Jussila 2004, s. 68. C. E. Mannerheim väitti muistelmissaan, että Sprengtporten ei vaikuttanut valtiopäivien koollekutsumiseen eikä hallituskonselji sisältynyt lainkaan tämän suunnitelmiin. Tämän vuoksi osassa myöhempää kirjallisuutta on sekä valtiopäivien koollekutsuminen että hallituskonseljin perustamisen pantu kokonaan Mannerheimin ja lähetyskunnan eikä Sprengtportenin ansioksi.

Tutkija Kati Katajisto on arvellut lähetyskunnan puolustaneen rohkeasti suomalaisten Ruotsin lakeihin perustuvia oikeuksia myös siinä pelossa, että heidät voitaisiin muuten leimata maanpettureiksi, jos Suomi lopulta kuitenkin palautuisi Ruotsille.

 Lähetyskunnan jäsenet 

Lähetyskunnan jäsenet olivat pääosin entisiä valtiopäivämiehiä.

Jäsenet olivat:

 Aateliset 
vapaaherra Carl Erik Mannerheim (Turku, Turun ja Porin lääni), puhemies
sotaneuvos Petter Silfverskiöld (Espoo, Uudenmaan ja Hämeen lääni)
toimitussihteeri Karl Fredrik Rotkirch (Pyhtää, Kymenkartanon lääni)
tuomari Carl Arvid Krabbe (Vaasa, Vaasan lääni, saapui myöhemmin)
kenraali Ernst Gustaf von Willebrand (Turku, ylimääräinen jäsen, ei osallistunut lähetyskunnan työhön)

 Papisto 
kirkkoherra Fredrik Le Bell (Ulvila, Turun hiippakunta)
kirkkoherra Ivar Wallenius (Porvoo, Porvoon hiippakunta)
rovasti Nils Johansson Aejmelaeus (Isokyrö. Vaasan lääni, saapui myöhemmin)
rovasti Matthias Castrén (Kemi, Oulun lääni, saapui myöhemmin)

 Porvaristo 
kauppias Jean Gabriel Tjaeder (Turku, Turun ja Porin lääni)
raatimies Eric Borgström (Helsinki, Uudenmaan ja Hämeen lääni)
pormestari Jonas Carlstedt (Loviisa, Kymenkartanon lääni)
kauppias Johan Linderth (Porvoo, Uudenmaan ja Hämeen lääni, ylimääräinen edustaja)
kauppias Carl Hultman (Tammisaari, Turun ja Porin lääni, ylimääräinen edustaja)
raatimies Herman Höckert (Vaasa, Vaasan lääni, saapui myöhemmin)
raatimies Carl Magnus Engman (Oulu, Oulun lääni, saapui myöhemmin)

 Talonpojat 
talollinen Bengt (Pentti) Laurikainen (Mikkeli, Kymenkartanon lääni)
lautamies Kustaa Cavén (Pertteli, Turun ja Porin lääni)
rälssitalonpoika Jahvetti Kaitala (Lammi, Uudenmaan ja Hämeen lääni)
lautamies Pehr Klockars (Uusikaarlepyy, Vaasan lääni, saapui myöhemmin)
talollinen Matti Pikkarainen (Oulu, Oulun lääni, saapui myöhemmin)

 Muut ylimääräiset edustajat 
kenraali ja poliitikko Georg Magnus Sprengtporten, saapui Turusta, (lähetyskunnan edustaja ja neuvonantaja, oli keisarinalaisen hallituskomitean päällikkö) Suomen ensimmäinen kenraalikuvernööri.
rehtori Gabriel Erik Haartman, saapui Turusta, (Ruotsin Kuninkaallista akatemiaa, ei osallistunut lähetyskunnan työhön).
asessori Robert Henrik Rehbinder, saapui Turusta, (Ruotsin Kuninkaallista hovioikeutta, saapui myöhemmin eikä osallistunut lähetyskunnan työhön).

 Jäsenten palkitseminen 
pienoiskuva|Lähetyskunnan mitalit jaettiin keisarin audienssia edeltävänä päivänä 17. (29) marraskuuta 1808. Anitškovin keisarillisen palatsin kabinettisiiven juhlasalissa.Lähetyskuntaan kuuluneet aatelis- ja pappissäädyn edustajat palkittiin venäläisillä ritarikuntien kunniamerkeillä, C. E. Mannerheim palkittiin puheenjohtajan tehtävästä Pyhän Annan 2. luokan ristillä kaulanauhassa, sekä Pyhän Vladimirin 3. luokan ristillä kaulanauhassa, K. F. Rotkirch, E. G. von Willebrand sai Pyhän Annan 1. luokan rintatähden, sekä Petter Silfverskiöld ja R. H. Rehbinder Pyhän Annan 2. luokan ristin kaulanauhassa, sekä Karl Arvid Krabbe Pyhän Annan 3. luokan ritarimerkin, professori G. E. von Haartman ja pappissäädyn edustajat Pyhän Vladimirin 4. luokan ritarimerkit ja briljanttiset kantasormukset liuskojen kanssa, tämän lisäksi jokainen aatelissäädyn jäsen palkittiin 500 dukaatilla.Talvio, Tuukka: Mitalit ja mitalitaide, s. 42. Museovirasto, Helsinki 2007.

Porvarissäädyn seitsemälle ja talonpoikaissäädyn viidelle edustajalle jaettiin Lähetyskunnan mitalina tunnetut, Venäjän keisarillisen ritarikunnan kaulanauhassa kannettavat kultaiset muistomitalit. Kaivertaja Carl Leberechtin suunnittelemat mitalit on päivätty 17. (29) marraskuuta 1808, eli päivää ennen keisarin vastaanottoa. Ne lyötettiin Pietarin rahapajassa keisarin määräyksestä.H. J. Boström: Suomen muistorahat II: tapahtuma- ja juhlamitalit (1936), s. 22, 113–114 (documentcloud.adobe.com). Viitattu 21.3.2022. Porvarissäädyn edustajat saivat lisäksi briljanttiset kantasormukset.

 Lähteet 
 Caesar Filippovich Ordin: Pokorenije Finljandii "Suomen valloitus". osa I. ja II. 1889. (venäjänkielinen)
 Robert Castrén: Finska deputationen 1808–1809. G. W. Edlund, Helsingfors 1879. Google Books 
 Osmo Jussila: Suomen suuriruhtinaskunta 1809–1917. WSOY, Helsinki 2004. 
 Henrika Tandefelt: Porvoo 1809: Juhlamenoja ja tanssiaisia. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2009. 
 Päiviö Tommila: Suomen autonomian synty 1808–1809. 2., uudistettu painos. Valtioneuvoston kanslia/Edita, Helsinki 2008. 
 Aimo Halila: Suomen lähetyskunta 1808–1809 (1958)

 Bruno Lesch, Jan Anders Jägerhorn - världsmedborgare, separatist och emigrant. Julkaistu: (1941)

 Viitteet 

Aiheesta muualla
Suomen lähetystö 1808-1809 -verkkonäyttely  Arkistolaitos
Risto Volanen: Louhisaari-seminaari (Unohdetut Turun realistit)

 Kansalliskirjaston digitoitu aineisto 

 Kirjallinen kuukausilehti no 5 1880
 Kirjallinen Kuukauslehti 1.11.1872 no 10-11
 Lukutupa 20.12.1900 no 20-21
 Lukutupa 31.12.1900 no 22-26
 Savon Sanomat 8.4.1939 no 41

*
Luokka:Suomen sota
Luokka:Suomen suuriruhtinaskunnan hallinto 1808–1809