Luettelo pääministereistä jotka ovat eronneet epäluottamuslauseen takia

Tämä on luettelo pääministereistä, jotka ovat menettäneet luottamuksensa parlamentissa, eronneet parlamentaarisen epäluottamuslauseen jälkeen tai eronneet oma-aloitteisesti väistämättömän epäluottamuslauseen uhatessa.

Pääministerit 
 Alankomaat 

Hendrikus Colijn (1939).
Jo Cals (1966).

Australia
Yksikään Australian pääministereistä ei ole hävinnyt edustajainhuoneessa epäluottamuslauseen vuoksi,Anne Twomey (2010, Sept 10), Joining the Coalition to pass policies will backfire, Sydney Morning Herald vaikka edustajainhuone hyväksyi epäluottamuslauseen kerran. Lisäksi kuusi pääministeriä epäonnistui tekemään merkittäviä poliittisia päätöksiä, ja täten joutui eroamaan. Kaksi pääministeriä ei saanut rahoitusta edustajainhuoneelta, yksi pääministeri ei saanut rahoitusta senaatissa ja tuli kenraalikuvernöörin hylätyksi ja yhdellä pääministerillä ei koskaan ollut edustajainhuoneen luottamusta (Vaalien jälkeen hänet nimitettiin pääministeriksi, vaikka hänen tappionsa ei vaikuttanut hänen asemaansa).

Pääministerit, jotka saivat edustajainhuoneen tuen, mutta eivät kyenneet hyväksymään tärkeitä lakeja:

Chris Watson (1904, Sovittelu- ja välityslaki)
George Reid  (1905,)
Alfred Deakin (1908, ehdotus parlamentin seuraavan istunnon ajankohdan muuttamiseksi)
Andrew Fisher (1909, keskustelua lykkäävä esitys)
Stanley Bruce (1929, ison lakipaketin kaatuminen)
James Scullin (1931, keskustelua lykkäävä esitys)

Pääministerit, jotka eivät saaneet tukea edustajainhuoneelta tai opposition vastaehdotus muutettiin varsinaiseen lakiin:

Alfred Deakin (1904, ei voinut antaa lainsäädäntöä)
Arthur Fadden (1941, budjettiesityksen kaatuminen)
Malcolm Fraser (1975, ei voinut antaa mitään lainsäädäntöä, ja menetti edustajainhuoneen epäluottamuslauseen, joka kehotti myös kenraalikuvernööriä nimittämään pääministeriksi Gough Whitlam.)

Gough Whitlam ei saanut tukea senaatilta, jota valvoi konservatiivien koalitio joten se aiheutti vuoden 1975 perustuslaillisen kriisin ja Whitlam erotettiin kenraalikuvernöörin määräyksellä. 

Malcolm Fraser nimitettiin pääministeriksi Whitlamin erottamisen jälkeen. Fraserilla ei ollut enemmistöä edustajainhuoneessa, mikä johti välittömästi epäluottamuslauseen. Kenraalikuvernööri oli kuitenkin jo hyväksynyt Fraserin suosituksen hajottaa parlamentti, joten hallitus ei suoranaisesti kaatunut epäluottamuslauseeseen.

Barbados
Lloyd Erskine Sandiford (1994).

Bulgaria

Philip Dimitrov (1992) - menetti parlamentin luottamuksen.
Kiril Petkov (2022)
Brittiläiset Neitsytsaaret 
Andrew Fahie (2022)

Cookinsaaret

Terepai Maoate (2002).

Espanja

Mariano Rajoy (2018).
Etelä-Korea
Han Duck-soo (2024)

Haiti

Jacques-Édouard Alexis (2008).
Michèle Pierre-Louis (2009).

Intia

Morarji Desai (1979)
V. P. Singh (1990)
H. D. Deve Gowda (1997)
Atal Bihari Vajpayee (1999)

Irlannin tasavalta

Charles Haughey (1982).
Albert Reynolds (1992).

Israel

Jitzhak Shamir (1990).
Benjamin Netanjahu (2021)

Italia
Alfonso La Marmora (2 .hallitus)  (1865)
Luigi Federico Menabrea (1 .hallitus)  (1867)
Giovanni Lanza (1873)
Benedetto Cairoli (1 .hallitus)  (1878)
Agostino Depretis (3 .hallitus)  (1879)
Francesco Crispi (2 .hallitus)  (1891)
Antonio Di Rudinì (1 .hallitus)  (1892)
Antonio Di Rudinì (3 .hallitus)  (1896)
Giuseppe Saracco (1901)
Alessandro Fortis (1 .hallitus)  (1905)
Alessandro Fortis (2 .hallitus)  (1906)
Sidney Sonnino (1 .hallitus)  (1906)
Paolo Boselli (1917)
Vittorio Emanuele Orlando (1919)
Luigi Facta (1922)
Benito Mussolini (1943) - Fasistien suuri neuvosto hyväksyi päätöslauselman. joka pyysi kuningas Viktor Emanuel III:ta palauttamaan täydelliset perustuslailliset valtuudet, jotka olivat epäluottamus Mussolinia vastaan.
Alcide De Gasperi (8 .hallitus)  (1953)
Amintore Fanfani (1 .hallitus)  (1954)
Giulio Andreotti (1 .hallitus)  (1972)
Giulio Andreotti (5 .hallitus)  (1979)
Amintore Fanfani (7 .hallitus) (1987)
Romano Prodi (1 .hallitus)  (1998)
Romano Prodi (1  .hallitus)  (1998)
Romano Prodi (2  .hallitus)  (2008).

Itävalta
Sebastian Kurz (2019).

Japani

Shigeru Yoshida (2. hallitus) (1948).
Shigeru Yoshida (4. hallitus) (1953).
Masayoshi Ohira (1980).
Kiichi Miyazawa (1993).

Jugoslavia

Radoje Kontić (1998).

Kanada
Kaikki epäluottamuksen saaneet hallitukset ovat olleet vähemmistöhallituksia.
 William Lyon Mackenzie King (1925) – hävisi budjettiäänestyksen
Arthur Meighen (1926) - luottamuksen menetys.
John Diefenbaker (1963) - luottamuksen menetys hallituskriisin seurauksena.
Pierre Trudeau (1974) - luottamuksen menettäminen, koska hän ei saanut läpi vuoden 1974 talousarviota. Myöhemmin tuli ilmi, että Trudeau teki budjetin läpimenemisestä mahdotonta, jotta saisi hallituksen enemmistön taakseen. Tällaista taktiikkaa kutsutaan "oman hallituksensa tappion suunnittelemiseksi" ja oli ensimmäistä kertaa kokeilussa Kanadan politiikassa.
Joe Clark (1979) - luottamuksen menetys.
Paul Martin (2005) - oppositio käynnisti epäluottamuslauseen. 
Stephen Harper (2011) - oppositio käynnisti epäluottamuslauseen Parlamentin halveksunnasta.

Meighen, Diefenbaker ja Trudeau menettivät parlamentin tuen. Joe Clark menetti luottamuksen, kun hän epäonnistui saamaan budjetin läpi. Martin ja Harper menettivät epäluottamusäänestyksen oppositiopuolueiden aloitteesta.

Kazakstan
Sergei Terešenko (1994).

Kosovo

Hashim Thaçi (2010).
Isa Mustafa (2017).
Albin Kurti (2020).

Kroatia

Tihomir Orešković (2016) - menetti äänestyksen, jossa hallitseva puolue ei saanut luottamusta, kun hän pyysi varapääministeriä eroamaan (hallitsevan puolueen puheenjohtaja) eturistiriidan vuoksi.

Libya

Ali Zeidan (2014).
 Abdul Hamid Dbeibeh (2021).

Liettua

Adolfas Šleževičius (1996).

Malta

Alfred Sant (1998).
Lawrence Gonzi (2012).

 Marshallinsaaret 

Casten Nemra (2016).

Moldova

Ion Sturza (1999).
Valeriu Streleț (2015).
 Maia Sandu (2019).
Montenegro
Zdravko Krivokapić (2022)
Dritan Abazović (2022)

Mongolia

Tsakhiagiin Elbegdorj (1998).
Luvsannamsrain Oyun-Erdene (2025) –menetti luottamuslauseen

Nepal

Sher Bahadur Deuba (1997).
Lokendra Bahadur Chand (1997).
Khadga Prasad Oli (2021).
Pushpa Kamal Dahal (2024)

Niger

Hama Amadou (2007).

Norja

Christopher Hornsrud (1928)
Einar Gerhardsen (1963)
John Lyng (1963)
Kåre Willoch (1986) 
Jan Syse (1990)
Kjell Magne Bondevik (2000)

 Pakistan 
 Imran Khan (2022).

 Papua-Uusi-Guinea 

Michael Somare (1980).
Paias Wingti (1988).
Sam Abal (2011).
Peru
Fernando Zavala (2017)

Portugali
António Maria da Silva (1923)
José Domingues dos Santos (1925)
Mário Soares (1978, 1985)
Francisco Pinto Balsemão (1983)
Aníbal Cavaco Silva (1987)
Passos Coelho (Parlamentti hylkäsi hallitusohjelman)(2015)
Luís Montenegro (2025)

Puola

Jan Olszewski (1992)
Hanna Suchocka (1993)
Waldemar Pawlak (1995) – (enemmistön järjestämä pääministerin vaihtaminen ilman presidentin Lech Walesan suostumusta)
Marek Belka (2004)  
Mateusz Morawiecki (2023) –menetti luottamusäänestyksen kaksi viikkoa sen jälkeen, kun presidentti Andrzej Duda nimitti hänet virkaan  opposition vastalauseista huolimatta

Ranska

Félix Gaillard (1958) –menetti luottamuslauseen
Georges Pompidou (1962) - pysyi virassa, Kansalliskokous hajotettiin.
Michel Barnier (2024)
François Bayrou (2025) –menetti luottamuslauseen

 Romania 
Emil Boc (2009).
Mihai Răzvan Ungureanu (2012).
Sorin Grindeanu (2017).
Viorica Dăncilă (2019).
Ludovic Orban (2020).
Florin Cîțu (2021).

Ruotsi
Ingvar Carlsson (1990).
Stefan Löfven (I hallitus) (2018).
Stefan Löfven (II hallitus) (2021).

Saksa
 Wilhelm Cuno (1923).
 Gustav Stresemann (1923).
 Hans Luther (1926).
 Wilhelm Marx (1926).
Franz von Papen (1932).
Helmut Schmidt (1982).
Helmut Kohl (1982) - epäluottamuslauseen tarkoituksena oli käynnistää uudet liittovaltion vaalit.
Gerhard Schröder (2005) - epäluottamuslauseen tarkoituksena oli käynnistää uudet liittovaltion vaalit.
Olaf Scholz (2024) - epäluottamuslauseen tarkoituksena oli käynnistää uudet liittovaltion vaalit.
Samoa
 Fiamē Naomi Mataʻafa (2025, tuen menetys)

 Saharan demokraattinen arabitasavalta 
Mahfoud Ali Beiba (1999)

Slovakia

Vladimír Mečiar (1994)
Iveta Radičová (2011)
Eduard Heger (2022)

Slovenia

Lojze Peterle (1992).
Janez Drnovšek (2000).
Borut Pahor (2011).
Janez Janša (2013).

 Solomonsaaret 

Manasseh Sogavare (2007, 2017).

Somalia

Ali Khalif Galaid (2001).
Ali Muhammad Ghedi (2004).
Abdi Farah Shirdon (2013).
Abdiweli Sheikh Ahmed (2014).

Suomi

V. J. Sukselainen (1957).
Rainer von Fieandt (1958)
Anneli Jäätteenmäki (2003) - erosi oma-aloitteisesti ennen väistämätöntä epäluottamuslausetta.
Antti Rinne (2019) - erosi oma-aloitteisesti ennen väistämätöntä epäluottamuslausetta.

Sri Lanka

Mahinda Rajapaksa (2018).
Tanska

Knud Kristensen (1947).
Tšekki

Mirek Topolánek (2006).
Mirek Topolánek (2009).
Jiří Rusnok (2013).
Andrej Babiš (2018).

Turkki

Kâmil Pašša (1909).
Sadi Irmak (1974).
Bülent Ecevit (1977).
Tansu Çiller (1995).
Mesut Yılmaz (1996).

Tuvalu

Kamuta Latasi (1996).
Bikenibeu Paeniu (1999).
Faimalaga Luka (2001).
Saufatu Sopoanga (2004).
Maatia Toafa (2010).
Willy Telavi (2013).
 Turks- ja Caicossaaret 

Michael Misick (2009).
Thaimaa
Seni Pramoj

Ukraina

Valeri Pustovoitenko (1999).
Viktor Juštšenko (2001).
Viktor Janukovytš (2004).
Julija Tymošenko (2010).
Mykola Azarov (2014).

 Uusi-Seelanti 

Thomas MacKenzie (1912).
Vanuatu

Maxime Carlot Korman (1996).
Barak Sopé (2001).
Serge Vohor (2004).
Edward Natapei (2010).
Sato Kilman (2011).
Ishmael Kalsakau (2023)
Sato Kilman (2023).

Viro

Mart Laar (I. hallitus) (1994) - epäluottamuslause johtui Venäjän kanssa olevan sopimuksen rikkomisesta, jonka seurauksena Neuvostoliiton ruplia myytiin salaa  Itškerian tšetšeenitasavallan separatisteille.
Taavi Rõivas (2016) - epäluottamuslauseen taustalla oli yhden puolueen jäsenten lähtö hallituksesta, jolloin hallitus menetti parlamentaarisen enemmistön. 

Yhdistynyt kuningaskunta

Frederick North (Ison-Britannian kuningaskunta, 1782).
George Hamilton-Gordon (1855).
John Russell (1866).
Benjamin Disraeli (1868).
William Ewart Gladstone (1885).
Robert Gascoyne-Cecil (1886).
William Ewart Gladstone (1886).
Robert Gascoyne-Cecil (1892).
Archibald Primrose (1895).
Stanley Baldwin (1924).
Ramsay MacDonald (1924).
James Callaghan (1979).

Presidentit
Näissä maissa on parlamentaarinen järjestelmä, jonka parlamentti valitsee presidentin, joka on myös valtionpäämies.

 Guyana 
David Granger (2018).

 Ranskan Polynesia 
 Gaston Flosse (2005, 2008).
 Oscar Temaru (2006, 2009).
 Gaston Tong Sang (2007, 2011).
Ranska
Adolphe Thiers (1873)

 Kiribati 
 Teburoro Tito (2003).

Marshallinsaaret
Litokwa Tomeing (2009).

Nauru
Lagumot Harris (1996)
Bernard Dowiyogo (1996, 2001)
Kinza Clodumar (1998)
Ludwig Scotty (2003, 2007)
René Harris (2004)
Freddie Pitcher (2011)
Russ Kun (2023)

Peru
 Martín Vizcarra (2020).
Pedro Castillo (2022)

Lähteet

Luokka:Hallitukset
Luokka:Luettelot pääministereistä