Cinéma vérité

Cinéma vérité (totuuselokuva tai totuudenmukainen elokuva) on alun perin Jean Rouchin kehittämä dokumenttielokuvan lajityyppi, joka sai vaikutteita Dziga Vertovin kinopravdasta ja Robert J. Flahertyn elokuvista. Cinéma véritéssä pyritään paljastamaan kätketty totuus tai kiinnittämään huomio arkitodellisuuden taakse piiloutuviin rakenteisiin improvisoimalla kameran edessä.

 Cinéma vérité -elokuvan teoria 
Cinéma vérité -lajityyppiä on toisinaan kutsuttu myös ”tarkkailuelokuvaksi”, varsinkin silloin, kun elokuvassa käytetään direct cineman (’suora elokuva’) tekniikoita eikä esimerkiksi lainkaan kertojaääntä. Toisiaan muistuttavien käsitteiden välillä on kuitenkin hienovaraisia mutta merkittäviä eroja. Direct cinema tallettaa tilanteita, joissa sekä kohde että yleisö ovat tietämättömiä kameran läsnäolosta. Yhdysvaltalaisen dokumenttielokuvan tutkijan Bill Nicholsin mukaan kamera on näissä tilanteissa tarkkailijana, kärpäsenä katossa. Cinéma véritén kriitikot ovatkin nähneet usein ristiriidan tilanteissa, joissa elokuvallista totuutta etsitään ohjaamalla kohteiden huomio pois kameran läsnäolosta, mutta samanaikaisesti puututaan suoraan kameran tallentamaan todellisuuteen.

Cinéma vérité -elokuvat saattavat sisältää tyyliteltyjä kohtauksia ja elokuvantekijöiden ja kohteiden välistä vuorovaikusta, joka voi toisinaan yltyä suoranaiseksi provosoinniksi. Joidenkin teoreetikkojen mukaan cinéma vérité -tekijät pitävät elokuvantekijöiden ja elokuvakameran avointa läsnäoloa kohtauksissa parhaana tapana pyrkiä kohti totuuden paljastamista. 

Kameran läsnäolo tilanteissa tehdään ilmeiseksi, ja todellisia kohteita, ihmisiä ja tilanteita kuvataan tunkeilevalla tavalla. Cinéma vérité -elokuvantekijä pyrkii esittämään mahdollisimman objektiivisen totuuden. Hänen tavoitteenaan on saada katsojat tunnistamaan, että heidän aiemmin näkemänsä tavat esittää kuvattuja elämän osa-alueita ovat olleet petollisia ja harhauttavia. Tästä näkökulmasta elokuvantekijän tuleekin olla mukana luomassa ja käynnistämässä kuvaamiaan tilanteita. Erilaisten tavoitteiden ja käsitteiden merkityksestä ei ole kuitenkaan olemassa yleisesti hyväksyttyjä ja sovittuja määritelmiä edes cinéma vérite -lajityypin tekijöiden keskuudessa. 

Esimerkiksi Pierre Perrault loi ja käynnisti itse tilanteet, jotka sitten kuvasi. Elokuvan Pour la suite du monden (1963) kuvauksissa hän pyysi vanhuksia pyytämään valaan. Tulos ei kuitenkaan ole dokumenttielokuva valaiden pyynnistä, vaan analyysi muistamisesta, perinteistä ja sukujuurista. Cinéma véritéssä on siten kyse myös elokuvan antropologisesta ulottuvuudesta ja kuvatun materiaalin sosiaalisista ja poliittisista vaikutuksista. Elokuvantekijöiden näkökulmasta ovat kaikki prosessin vaiheet ja osatekijät merkittäviä: miten elokuva kuvataan, mitä kuvataan, mitä kuvatulla materiaalilla tehdään ja miten elokuva esitetään yleisölle. 

1950- ja 1960-luvun tapaan käsitellä dokumenttielokuvia eettisesti ja esteettisesti vaikutti toisen maailmansodan jälkeinen propaganda-analyysi ja tämän analyysin kritiikki. Cinéma véritén aiheita ovatkin totuuden ja todellisuuden käsittely elokuvallisesti. Myös 1970-luvun feministiset dokumenttielokuvat käyttivät usein cinéma vérité -tekniikoita. Näiden elokuvien ”realismia” on kuitenkin myöhemmin usein arvosteltu harhaanjohtavasta ja näennäisen realistisesta todellisuudenkuvan rakentamistavasta.

 Lajityyppiin liitettyjä elokuvantekijöitä 
 Pioneerit 

 Michel Brault 
 Robert Drew
 Robert Flaherty
 Richard Leacock
 DA Pennebaker

 Pierre Perrault
 Lionel Rogosin
 Jean Rouch
 Dziga Vertov

 Muut

 Jon Alpert
 Joe Berlinger ja Bruce Sinofsky
 David Bradbury
 Varon Bonicos
 Nick Broomfield
 Linda Goode Bryant
 John Cassavetes
 Pedro Costa
 Ricardo Costa
 Kirby Dick
 Tamara Goldsworthy
 Amos Gitai
 Paul Greengrass
 Gilles Groulx
 Kazuo Hara
 Florence Jaugey
 Claude Jutra
 Allan King
 Louis King

 Abbas Kiarostami 
 Barbara Kopple
 Harmony Korine
 Roman Kroitor
 Barbara Loden
 Louis Malle
 Chris Marker
 Andrea Arnold
 John Marshall
 Pau Masó
 Mayslen veljekset (Albert ja David Maysles)
 Jehane Noujaim
 David Perlov
 Oday Rasheed
 Ulrich Seidl
 Kaneto Shindo
 Ellen Spiro
 Bela Tarr
 Frederick Wiseman

 Valittuja cinéma-vérité -elokuvia 

 À Hauteur d'homme (2003)
 Elämän jälkeen (1999)
 Bad Boys (1961)
 The Carter (2009)
 C'était un rendez-vous (1976)
 Hiroshiman lapset (1952)
 Ranskalainen päiväkirja (1961)
 Citizenfour (2014)
 Cocksucker Blues (1972)
 Crisis: Behind a Presidential Commitment (1963)
 Distance (2001)
 Down for Life (2009)
 Dancer in the Dark (2000)
 Eat the Document (1969)
 The Emperor's Naked Army Marches On (1987)
 V niin kuin väärennös (1974)
 Faces (1968)
 Flag Wars (2003)
 Gimme Shelter (1970)
 Grey Gardens (1975)
 Happy Mother's Day (1964)
 Unelmana koripallo (1994)
 Sairaala (1970)
 Import/Export (2007)
 Iraq in Fragments (2007)
 In Vanda's Room (2003)
 Jesus Camp (2006)
 The Leader, His Driver and the Driver's Wife (1991)

 Lonely Boy (1962)
 Manic (2001)
 Medium Cool (1968)
 Mists (2003)
 Moi, no noir (1958)
 Mysterious Object at Noon (2000)
 Near Death(1989)
  Orderers (1974) 
 Phantom India (1969)
 Photographic Memory (2011)
 Project X (2012)
 Les Raquetteurs (1958)
 Ram ke Naam (1992)
 Salesman (1969)
 Seventeen (1983)
 Varjoja (1959)
 Sleep (1963)
 The Plaint of Steve Kreines as recorded by his younger brother Jeff (1974)
 Titicut Follies (1967)
 Wanda (1971)
 The War Room (1993)
 Warrendale (1967)
 West 47th Street (2003)
 Woodstock – 3 päivää rauhaa, rakkautta, musiikkia (1970)
 Jordon Saffron Taste This! (2009)
 He tappoivat öisin (2012)
 Spark: A Burning Man Story (2014)
 Love & Pop (1998)

Cinéma véritén tekniikoita käytetään usein myös fiktioelokuvissa, esimerkkeinä Taistelu Algeriasta, Blair-Witch Project, Ihmisen pojat, Jimmy ja Judy , Rachel Getting Married, Cloverfield, Diary of the Dead, District 9, Harry Potter ja kuoleman varjelukset – osa 1, World Invasion: Battle Los Angeles, REC, Pelastakaa sotamies Ryan, Medusan sinetti ja Paranormal Activity. 

 Cinéma-véritén perintö 
1960-luvulla useat elokuvaohjaajat käyttivät käsikirjoitetuissa fiktioelokuvissaan cinéma vérité -tyylejä ja tekniikoita, esimerkiksi käsivarakuvausta. Näyttelijät improvisoivat kohtausten toimintaa ja dialogia, mikä toi elokuviin uudenlaista tuoreutta ja realismia. Edelleen elinvoimainen esimerkki on John Cassavetesin läpimurtoelokuva Faces (Kasvoja, 1968). Cinéma vérité -tekniikoita on käytetty fiktioelokuvissa myöhemminkin, esimerkiksi elokuvissa Blair Witch Project ja Pelastakaa sotamies Ryan.

Cinéma véritén tekniikoita on käytetty lukuisissa televisiosarjoissa, esimerkiksi Homicide – pelon kadut, Salaiset kansiot, Sanctuary, Unelmien kentät, NYPD Blue, Hill Street Blues, Taisteluplaneetta Galactica, Shield – lain varjolla, The Thick Of It, Jäitä hattuun, Louie, Sukuvika, Reno 911! , Roskasakki ja useissa Law & Order -sarjojen jaksoissa.

Cinéma véritén vaikutus näkyy myös lukuisissa seurantadokumenttisarjoissa, esimerkkeinä Amerikkalainen perhe, Lain nimessä, The Real World, Trauma: Life in the E. R., American High ja The first 48. Tyylin edelläkävijä televisiossa oli Orson Welles brittiläisessä televisio-ohjelmassaan Around the World with Orson Welles vuonna 1955.

 Käytettyjä tekniikoita 
 16 millimetrin filmi
 Äänen synkronointi
 Pilottone

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 







Luokka:Elokuvalajityypit
Luokka:Ranskankieliset sanat ja sanonnat