Kira Muratova

Kira Heorhijivna Muratova (; o.s. Korotkova, 5. marraskuuta 1934 Soroca, Romanian kuningaskunta, nyk. Moldova – 6. kesäkuuta 2018 Odessa) oli ukrainalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä, joka on yksi maansa tunnetuimmista Neuvostoliiton aikana uransa aloittaneista elokuvantekijöistä. Hänen elokuvansa joutuivat usein sensuurin kohteiksi Neuvostoliitossa, mutta länsimaissa hänen elokuviaan palkittiin. Muratova työskenteli etupäässä Odessassa.

Kira Korotkovan vanhemmat olivat kommunisteja, jotka kuuluivat vastarintaliikkeeseen toisen maailmansodan aikana. Hänen isänsä vangittiin ja teloitettiin. Hänen äitinsä oli gynekologi. Kira asui äitinsä kanssa Bukarestissa sodan jälkeen ja kävi koulua. Korotkova pääsi opiskelemaan maineekkaaseen Moskovan elokuvainstituuttiin (VGIK), josta hän valmistui 1959. VGIK:ssa opiskelivat liki saman ikäpolven elokuva-ohjaajista myös esimerkiksi Mikko Niskanen (1929–1990), Andrei Tarkovski (1932–1986) ja Elem Klimov (1933–2003).

Korotkova sai Odessan elokuvastudiolta ohjaajan tehtävän. Hän nai Odessassa ohjaajakollegansa Aleksandr Muratovin ja teki kaksi ensimmäistä elokuvaansa yhteistyönä aviomiehensä kanssa. 

Korotkovan yksin ohjaama esikoiselokuva oli vuonna 1967 ensi-iltansa saanut kolmiodraama Lyhyitä kohtaamisia (Korotkie vstretši), jonka pääosia näyttelivät Muratova itse ja myöhemmin suursuosioon laulajana noussut Vladimir Vysotski. Seuraava elokuva, Pitkiä jäähyväisiä (Dolgie provody, 1971) kertoo yksinhuoltajaäidin ja teinipojan hankalasta suhteesta. Se kiellettiin Neuvostoliitossa kokonaan, ja Muratovan ura keskeytyi moneksi vuodeksi. Uransa alun pienimuotoisista kamarielokuvista Muratova suuntautui myöhemmin persoonallisen surrealistiseen ja huumoria käyttävään elokuvailmaisuun. Hän pääsi draaman pariin ohjaajaksi vasta Leningradiin muutettuaan, jossa valmistui rakennustyöläisistä kertova Poznavaja belyi svet (1978). Vuonna 1990 valmistunut Asteeninen oire (Astenitšeski sindrom) sai tuomariston erikoispalkinnon Berliinin elokuvajuhlilla 1990. 

Peter von Bagh totesi teoksessaan Elokuvan historia (1998) Muratovan tehneen ”ohjaajan elokuvia” ja käyttäneen ”kaikkien sääntöjen ulkopuolelle etenevää kuvakieltä, jossa dokumentin ja sepitteen rajat ovat suhteelliset, otokset ovat avoimia...” Elokuvista jäävät von Baghin mukaan mieleen ”kriisit ja tuskatilat, jotka usein liittyvät miehen ja naisen suhteisiin”.

Vuonna 1994 Muratova sai elämäntyöpalkinnon Locarnon elokuvajuhlilla, ja vuonna 2000 hän sai Andrzej Wajdan mukaan nimetyn palkinnon. Muratova vieraili 2010 Sodankylän elokuvajuhlilla. 

Filmografia
(osittaislähteenä, lista ei aivan kattava):
1960: Kuilun partaalla (U krutogo jara, yhdessä Aleksandr Muratovin kanssa)
1964: Naš tšestnyi hleb (Aleksandr Muratovin kanssa)
1967: Lyhyitä kohtaamisia (Korotkije vstretši) nimellä Valentina Ivanovna 
1971: Pitkiä jäähyväisiä (Dolgije provody)
1972: Rossija (dokumentti, yhdessä Theodore Holcombin kanssa) 
1978: Poznavaja belyi svet
1983: Sredi seryh kamnei
1987: Peremena utšasti 	
1990: Asteeninen oire (Astenitšeski sindrom)
1992: Tšuvstvitelnyi militsioner 		
1993: Uvletšenija
2002: Tshehovilaistunnelmissa (Tšehovskije motivy)
2004: Nastroištšik		
2005: Spravka
2006: Kukla
2007: Dva v odnom
2009: Melodija dlia šarmanki
2012: Vetšnoje vozvraštšenije. Kasting

Lähteet

Aiheesta muualla
Kira Muratovan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Luokka:Ukrainalaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Neuvostoliittolaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Neuvostoliittolaiset elokuvakäsikirjoittajat
Luokka:Vuonna 1934 syntyneet
Luokka:Vuonna 2018 kuolleet