Antiikin Kreikan maantiede

Antiikin Kreikan maantiede viittaa kreikankielisiin ja kreikkalaisen kulttuurin alueisiin antiikin ajalla. Usein sillä viitataan erityisesti arkaaisen ja klassisen kauden Kreikkaan noin 700–323 eaa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella kreikkalainen maailma laajeni huomattavasti, kun taas roomalaisella kaudella se tuli osaksi laajempaa roomalaista maailmaa, jolloin käsite ei ole enää yhtä mielekäs. Tässä kuvataan erityisesti klassisen kauden maantiedettä.

Varsinaisen Kreikan alue tunnettiin antiikin aikana nimellä Hellas () ja sen asukkaista käytettiin etnonyymiä Hellēn (), feminiininä Hellēnis () ja monikossa Ellēnes (), latinaksi Graecus. Kreikkalaisen maailman voidaan katsoa muodostuvan alueesta, joilla oli kreikkalaisia poliksia eli kaupunkivaltioita. Varsinaisen Kreikan alueen eli emämaan ulkopuolelle kreikkalaiset perustivat lukuisia siirtokunta-poliksia, joita oli muun muassa Vähän-Aasian rannikolla nykyisen Turkin alueella, Suur-Kreikassa eli Magna Graeciassa Italian eteläosassa, Sisiliassa, muualla Välimeren rannoilla sekä Mustanmeren eli Pontoksen rannikolla.

 Maakunnat ja alueet 

Seuraavassa on luetteloitu kreikkalaisten tärkeimmät asuma-alueet, toisin sanoen alueet, joilla oli kreikkalaisia poliksia arkaaisella ja klassisella kaudella. Varsinainen Kreikka eli Hellas käsitti nykyisen Kreikan eteläosan sekä suuren osan saaristosta. Epeiros ja Makedonia nähtiin pitkään puolikreikkalaisina alueina. Useimmat muista alueista olivat kreikkalaisia ainoastaan rannikolla sijainneiden siirtokuntien osalta, kun taas sisämaata asuttivat ei-kreikkalaiset kansat.

 Varsinainen Kreikka 

pienoiskuva|upright=1.2|Varsinaisen Hellaan ja muun Manner-Kreikan antiikin aikaisen alueet ja niitä lähinnä sijainneet ”barbaarien” alueet.

 Akhaia
 Aitolia
 Akarnania
 Amfilokhia
 Argolis
 Arkadia
 Eutresia
 Kynuria
 Mainalia
 Parrhasia
 Attika
 Boiotia
 Doris
 Elis (Eleia)
 Pisatis
 Trifylia
 Euboia
 Fokis
 Korinthia
 Kreeta
 Kykladit
 Kynuria
 Lakonia
 Lokris
 Opuntian Lokris
 Ozolian Lokris
 Megaris
 Messenia
 Sporadit
 Thessalia
 Ainis
 Akhaia Fthiotis
 Dolopia
 Fthiotis
 Histiaiotis
 Magnesia
 Malis
 Oitaia
 Pelasgiotis
 Perrhaibia
 Thessaliotis

 Epeiros ja Makedonia 
pienoiskuva|upright=1.2|Epeiroksen ja Makedonian antiikin aikaiset alueet.

 Epeiros
 Athamania
 Atintania
 Khaonia
 Molossia
 Parauaia
 Thesprotia
 Makedonia
 Almopia
 Anthemus
 Bisaltia
 Bottiaia
 Bottike
 Deuriopos
 Edonis
 Elimeia (Elimiotis)
 Emathia
 Eordaia
 Khalkidike
 Krestonia
 Krusis
 Lynkestis (Lynkos)
 Mygdonia
 Odomantike
 Orestis
 Parorbelia
 Pieria
 Pieris
 Sintike
 Tymfaia

 Adrianmeri ja Italia 
pienoiskuva|upright=1.2|Sikelian eli Sisilian ja Suur-Kreikan siirtokunnat ja murteet ennen roomalaisvalloitusta.

 Illyrian rannikon siirtokunnat
 Sikelia (Sisilia)
 Suur-Kreikka (Magna Graecia)

 Traakia, Propontis ja Pontos (Mustameri) 
pienoiskuva|upright=1.2|Kreikkalaiset siirtokunnat Pontoksen eli Mustanmeren rannalla.

 Kolkhis
 Pontinen Skyytia
 Pontinen Traakia
 Propontinen Traakia
 Traakian Khersonesos
 Varsinainen Traakia

 Vähä-Aasia 

 Aiolis
 Bithynia
 Doris eli doorilainen heksapolis
 Fryygia
 Joonia
 Kaaria
 Kilikia
 Lyydia
 Lyykia
 Myysia
 Paflagonia
 Pamfylia
 Pontos
 Troas

 Itäinen ja Eteläinen Välimeri 
pienoiskuva|upright=1.2|Kreikkalaisten siirtokuntien alue (sinisellä) noin vuonna 550 eaa.

 Egyptin siirtokunnat (Naukratis, Oasis)
 Kypros
 Kyrenaika
 Kyrrhestika eli Syyrian rannikon siirtokunnat (Posideion)

 Läntinen Välimeri 

 Gallian rannikon siirtokunnat (Massalia)
 Iberian rannikon siirtokunnat (Emporion, Rhode)
 Korsikan siirtokunnat (Alalie)

 Kaupunkivaltiot ja kaupungit 

Luettelo antiikin Kreikan kaupungeista sisältää kaikki tunnistetut arkaaisen ja klassisen kauden polikset eli kaupunkivaltiot sekä muita merkittävimpiä kaupunkeja, joihin kuuluu varsinaisten polisten alaisuudessa olleita kaupunkeja sekä myöhempiä, hellenistisen ja roomalaisen kauden kaupunkeja kreikankielisellä alueella. Luettelo antiikin Kreikan poliksista alueittain sisältää pelkästään polikset ryhmiteltynä yllä esitettyjen alueittein mukaisesti.

 Maantieteellinen kirjallisuus 

Antiikin aikaisen Kreikan maantieteellisiä kuvauksia on säilynyt merkittävimpinä Strabonilta (Geografika), Ptolemaiokselta (Geografia), Pausaniaalta (Kreikan kuvaus), Plinius vanhemmalta (Naturalis historia) ja Stefanos Byzantionlaiselta (Ethnika). Merkittäviä lähteitä ovat myös muun muassa maantieteellisiä kuvauksia sisältävät historiateokset, kuten Herodotoksen (Historiateos), Thukydideen (Peloponnesolaissota) ja Diodoros Sisilialaisen (Historian kirjasto) teokset.

Kreikkalaisten vanhimmat kirjalliset teokset, Homeroksen nimiin laitetut runot, sisältävät maantieteellisiä kuvauksia, jotka sekoittuvat mytologiaan ja historiaan. Kreikkalaisen kirjallisuuden varhaisimpina aikoina maantiede oli lähinnä paikalliskuvausta, joka oli tehty muuta kuin maantiedettä varten: se oli alisteinen runoudelle. Joonialaisen koulukunnan voidaan katsoa ottaneen ensimmäisen askeleen kohti maantiedettä tieteen merkityksessä tavalla, jolla kiinnitti huomiota taivaan ilmiöihin, mutta varsinaisen maantieteen rooli oli vielä vähäinen.

Herodotoksen Historiateos on varhaisin säilynyt teos, jossa maantiedettä kuvataan osana historian kuvausta. Herodotoksen teoksenssa on kuitenkin jäljellä monia varhaisemman kirjallisuuden piirteitä, ja siinä on myyttistä sivujuonnetta. Hänen teoksensa on arvokas ennen kaikkea niiltä osin kuin se perustuu hänen omiin havaintoihinsa ja pyrkimykseensä totuudenmukaisuuteen. Hän on ensimmäinen, jonka teos antaa kuvauksia luonnonmaantieteestä.

Maantieteen ja historiankirjoituksen välinen yhteys säilyi tämän jälkeen pitkään ja näkyy myöhemmillä kreikkalaisilla ja myös roomalaisilla historioitsijoilla, esimerkkinä muun muassa Arrianoksen Anabasis, joka perustuu sittemmin kadonneisiin lähdeteoksiin. Ensimmäinen maantieteestä järjestelmällisesti kirjoittanut oli Eratosthenes. Hänen maantieteen teoksensa ei rajoittunut poliittisiin ja topografisiin kuvauksiin: se jakaantui kolmeen kirjaan, joista kaksi ensimmäistä käsitteli maantieteen historiaa sekä fysikaalista ja matemaattista maantiedettä ja piti sisällään myös käytettyjen lähteiden kritiikkiä, ja kolmas kirja käsitteli pelkästään maantieteellisiä kuvauksia. Teokseen liittyi maailmankartta.

Hipparkhos arvosteli Eratostheneen teosta voimakkaasti, mutta muutoin kreikkalaisilla ei vaikuta olleen mitään muuta järjestelmällistä maantieteen esitystä ennen Strabonia. Maantieteestä kirjoittaneelle käytettävissä ollut aineisto oli tuolla välin lisääntynyt huomattavasti. Niihin kuului sekä historiallisia teoksia että maitse ja meritse tehtyjen matkojen kuvauksia. Roomalaisten valloitukset olivat myös avanneet maita, jotka olivat olleet lähes tuntemattomia vielä Eratostheneen aikalaisille.

Strabonin Geografika perustui Eratostheneen teokseen, mutta sitä ei voida nähdä pelkkänä sen uutena laitoksena, sillä hän tutki, korjasi ja laajensi sen aineistoa huomattavasti. Myös Strabonilla maantiede kytkeytyi historiaan, ja teos ilmeisesti syntyi hänen historiateostaan Historika hypomnemata varten koostetusta maantieteellisestä aineistosta.

Eräs antiikin kreikkalainen maantieteellisen kirjallisuuden lajityyppi oli periplus-kirjallisuus eli rannikoiden ympäripurjehdusten kuvaukset ja stadionmittaukset. Siihen lukeutuvat muun muassa Pseudo-Skylaksin Periplus, Markianos Herakleialaisen Ulkoisen meren periplus sekä tuntemattomien tekijöiden kirjoittamat Punaisenmeren periplus ja Stadiasmus Maris Magni. Samanlaista aineistoa sisältyy myös muun muassa Artemidoros Efesoslaisen teokseen Geografia eli Maantieteen kuvaukset ja Agathemeroksen teokseen Maantieteen yhteenveto lyhennelmänä.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

*