Tohvelisankarin rouva

Tohvelisankarin rouva on Maria Jotunin viides näytelmä. Kolminäytöksinen komedia sai ensi-iltansa Suomen Kansallisteatterissa 1924. Rahan ja rakkauden teemoihin kiteytyvä teos aiheutti aikoinaan pahennusta: WSOY ei halunnut julkaista sitä, mutta Otava tarttui tilaisuuteen. Näytelmän ensi-illassa osa yleisöstä poistui kesken esityksen, ja lopulta sen aiheuttaman kirjasodan puhurit ylsivät eduskuntaan asti, missä sitä käytettiin hyväksi Kansallisteatterin toimintaa kritisoitaessa ja Kansallisteatterin valtionapu joutui vaakalaudalleJorma Savikko (toim. Harald Birger Olausen), Pitkä ajo: Henkilökuva elokuvaohjaaja Rauni Mollbergista, s. 104, Kulttuuriklubi 2011 .

Kansallisteatterin johtajaa Eino Kalimaa Tohvelisankarin rouva ei järin miellyttänyt. Hänen mielestään se sisälsi "mauttomuuksia ja liioitteluja".Suomen Kansallisteatteri 2, s. 160 Jotunin puoliso Viljo Tarkiainen puolusti vaimonsa näytelmää ja menetti sen seurauksena paikkansa Kansallisteatterin väliaikaisena dramaturgina ja johtokunnan jäsenenä.

Näytelmää ei esitetty 40 vuoteen, ennen kuin Kuopion yhteisteatteri otti sen 1960-luvulla ohjelmistoonsa. Tohvelisankaria näytteli Rauni Mollberg, joka sitten Televisioteatteriin siirryttyään ohjasi sen televisiolle.

Tohvelisankarin rouvasta muodostui hankalan alun jälkeen teattereiden kestosuosikki. 2000-luvulla sitä on esitetty muun muassa Lahden ja Kotkan kaupunginteatterissa.

 Juoni 
Juulia on nainut ikääntyneen tilanomistaja Aadolfin, jonka veljeltä Justukselta on tiedossa huomattava perintö. Päästyään rahoihin käsiksi ahne Juulia aikoo lähteä nuoren ja varattoman rakastettunsa Veijon luo, joka on kuitenkin enemmän Juulian tytärpuolen Piian perään. Pian ilmenee, että Justuksella on muitakin perijöitä. Lisäksi paljastuu, että Justus ei ollut tehnyt testamenttia.

Kahdessa ensimmäisessä osassa esitellään satiirin keinoin henkilöiden väliset suhteet, ja keskiössä on Juulian ja Aadolfin avioliitto. Mieshahmot – etenkin viinaanmenevä tohvelisankari Aadolf – vaikuttavat heikoilta, mikä puolestaan saa naishahmot näyttämään vahvoilta. Kolmas osa on farssia, jossa odotellaan Justuksen kuolemaa. Kaiken huipuksi Justus palaa kuolleista kesken omien peijaistensa.

 Vastaanotto 
Tohvelisankarin rouvan kantaesitys sai ristiriitaisen vastaanoton. Helsingin Sanomien Erkki Kivijärven mukaan esitys oli "ensiluokkainen". Hieman myöhemmin hän tosin myönsi kappaleen eittämättömät puutteet ja rakenteelliset heikkoudet. Uuden Suomen Jalmari Lahdensuo valitteli Jotunin uudistumiskyvyttömyyttä. Hänen mielestään "erotiikka ja keskustelut kuolemasta" koettelivat "hyvän aistin rajoja".Suomen Kansallisteatteri 2, s. 161

Jossain määrin jäävi Viljo Tarkiainen kirjoitti näytelmästä: "Se on humoristinen komedia, hengenliikkeeltään niin vapaa ja peloton, ettei semmoista todellakaan ole ennen kirjoitettu tässä maassa, vaikkei siinä minun nähdäkseni pitäisi olla mitään siveellisyyttä loukkaavaa, saati sitten siveettömyyteen kehoittavaa – –."Suomen Kansallisteatteri 2, s. 162 ja 163 Tarkiainen kritisoi suomalaisia teatterikriitikkoja ja kyseenalaisti heidän asiantuntemuksensa.Suomen Kansallisteatteri 2, s. 163 Tarkiaisen tiukkasanaisesta ulostulosta vuorostaan loukkaantuivat Kansallisteatterin näyttelijät, joiden puolesta Kirsti Suonio laati johtokunnalle pitkähkön kirjelmän. "Näyttelijä ei voi itse työtänsä arvostella – – mutta kun hän on parhaansa koettanut ja työ on valvojiensa hyväksymä, lienee hänellä oikeus edes puolustautua", Suonio kirjoitti.Suomen Kansallisteatteri 2, s. 164 Suonion mielestä Tarkiainen yritti sälyttää esityksen huonoa menestystä näyttelijöiden niskoille.

Tohvelisankari rouva kaivettiin naftaliinista 1960-luvulla, jolloin sitä esitettiin muun muassa Kansallisteatterin Pienellä näyttämöllä; tuolloin näytelmästä tuli menestys. Tohtori Irmeli Niemen mielestä kappaleen lopulta saavuttama voitto perustui dialogin tuoreuteen ja rohkeuteen, huumorin alkuperäisyyteen ja lahjomattomaan elämännäkemykseen. Tohvelisankarin rouva onnistui Niemen mukaan yhdistämään menneen maailman ja nykyaikaisen elämäntunteen.Suomen Kansallisteatteri 2, s. 164 ja 165

 Tulkitsijoita 

Tohvelisankarin rouvan ensi-illassa joulukuussa 1924 Aadolfia näytteli Paavo JännesKotimaisia näyttämötaiteilijoita 1930, s. 112, Justusta Urho Somersalmi, Riikkaa Kirsti Suonio ja Karoliinaa Mimmi Lähteenoja. Emännöitsijä Karoliinan salattua tytärtä Lempiä näytteli Päivi Horsma ja Piiaa Ruth Snellman.

Myöhemmissä esityksissä Juuliaa ovat näytelleet muun muassa Eva GyldénSuomen teatterit ja teatterintekijät 1993, s. 138, Elina HoffrénTeatterin maailma 1965, s. 170, Ansa IkonenTeatterin maailma 1965, s. 183, Tea IstaSuomen teatterit ja teatterintekijät 1993, s. 178, Marja-Leena KoukiSuomen teatterit ja teatterintekijät 1993, s. 233, Tiia LousteSuomen teatterit ja teatterintekijät 1993, s. 275, Seija SoraSuomen teatterit ja teatterintekijät 1974, s. 479 ja Tiina RinneSuomen teatterit ja teatterintekijät 1993, s. 372.

Aadolfin roolin ovat näytelleet muiden muassa Rauni Mollberg ja Taneli Mäkelä. Veijoa on näytellyt muun muassa Sakari Jurkka.Teatterin maailma 1965, s. 194 Lempiä on tulkinnut lukuisten muiden näyttelijöiden ohella komedienne Hannele Lauri.Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993, s. 255

Lähteet

Viitteet

 Aiheesta muualla 
Jotuni, Maria: Tohvelisankarin rouva, E-kirja (0,3 Mt)
Esityskuva TeaMK0000:127:93 (valokuva) 
Maria Jotuni (1880–1943) Klassikkogalleria, Helsinki.fi

Luokka:Suomalaiset näytelmät
Luokka:Maria Jotunin teokset