Westfalenin kuningaskunta

Westfalenin kuningaskunta (, ) oli 2,6 miljoonan asukkaan kuningaskunta Saksassa, joka oli olemassa vuodesta 1807 vuoteen 1813. Siihen kuului Hessen ja muita nykypäivän Saksan alueita. Kuningaskunta oli Ranskan ensimmäisen keisarikunnan vasallivaltio, jota hallitsi Napoleon I:n veli Jérôme Bonaparte.

Westfalenin kuningaskunnan perustaminen sai alkusysäyksensä vuonna 1806 Jenan–Auerstedtin taistelun jälkimainingeissa. Napoleonin kyseisessä taistelussa saavuttama voitto oli Preussin armeijalle siinä määrin tuhoisa, että Saksassa ei ollut enää varteenotettavaa sotilasmahtia, joka olisi voinut vastustaa Napoleonia. Tämä tarjosi Napoleonille tilaisuuden miehittää neljännen liittokunnan sodassa puolueettomiksi julistautuneet Elben länsipuoliset ruhtinaskunnat, kuten esimerkiksi Hessenin vaaliruhtinaskunnan. Vuonna 1807 solmitussa Tilsitin sopimuksessa Preussi joutui luopumaan kaikista Elben länsipuolisista alueistaan. Näistä ja jo aiemmin miehittämistään ruhtinaskunnista Napoleon loi Westfalenin kuningaskunnan, jonka kruunun hän antoi veljelleen Jérômelle. Napoleon myös antoi laatia uudelle valtiolle perustuslain, joka oli lukuisista epäjohdonmukaisuuksistaan ja ristiriidoistaan huolimatta ensimmäinen laatuaan Saksassa. Taloudenpito kuningaskunnassa ei koskaan ollut tasapainoista johtuen Napoleonin vaatimuksista perustaa westfalenilaisia joukko-osastoja Ranskan sotia varten sekä kustantaa ranskalaisten joukkojen ylläpito Westfalenin alueella. Westfalenin kuningaskunta joutui lopulta miehitetyksi ja hajotetuksi kuudennen liittokunnan sodassa Napoleonin vihollisten toimesta hänen kärsittyään tappio Leipzigin taistelussa vuonna 1813.
Lähteet

Aiheesta muualla 

Luokka:Ranskan vasallit
Luokka:Saksan entiset valtiot ja valtiomuodostelmat‎