Pinocchio (vuoden 1911 elokuva)

Pinocchio (myös Le avventure di Pinocchio, ”Pinokkion seikkailut”) on vuonna 1911 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Giulio Antamoron ohjaaman lastenelokuvan päähenkilöä Pinokkiota esittää koomikko Ferdinand Guillaume.

Juoni
Puuseppä Gepetto veistää pölkystä nuken, joka joutuu heti mitä erilaisimpiin seikkailuihin. Hän kohtaa Kissan ja Ketun, päättyy valaan vatsaan, esiintyy Mangiafuocon nukketeatterissa, vierailee  Lelumaassa ja muuttuu siellä aasiksi. Välillä Pinokkio joutuu intiaanien vangiksi, mutta kanadalaiset ratsupoliisit vapauttavat hänet ja ampuvat tykillä kotiinsa. Lopulta Pinokkio alkaa tehdä ahkerasti töitä ja haltia muuttaa hänet oikeaksi ihmiseksi.

Näyttelijät

Tuotanto, tyyli ja vastaanotto
Pinocchio on Carlo Collodin saturomaanin ensimmäinen elokuvasovitusDe Berti, s. 157.. Sen kuva- ja juoniainekset perustuvat alkuperäisteoksen lisäksi Pinokkio-hahmon ympärille syntyneisiin jäljitelmiin, Paroni von Münchhausenin seikkailuihin sekä eksoottisista maista ja Villistä lännestä kertovaan viihdekirjallisuuteen. Kuvasto on samankaltaista kuin vuonna 1911 ilmestynyt Attilio Mussinon uusi kirjankuvitus, mutta niiden välillä ei liene suoraa yhteyttä.De Berti, s. 159-169.

Giulio Antamoron ohjaustyö on tuotantoyhtiö Cinesin ensimmäinen ja Dante Alighierin Jumalaiseen näytelmään perustuvan L’Infernon ohella yksi Italian ensimmäisistä pitkistä elokuvista. Molemmat perustuvat laajalti tunnettuihin ja kansallisesti merkittäviin teksteihin, joiden uskottiin houkuttelevan yleisöä ja lisäävän elokuvan arvostusta taidemuotona. L'Infernon tavoin Pinocchio edustaa siirtymävaihetta attraktioelokuvasta kohti modernia elokuvakerrontaa. Sen rakenne koostuu vielä vanhaan tapaan erillisistä ”tauluista”, joissa liike tapahtuu kuvan syvyyssuunnassa.De Berti, s. 158–159.

Tyyliltään opettavaisesta ja moralisoivasta alkuteoksesta poiketen elokuva korostaa tarinan seikkailu- ja komedia-aineksia. Sen komiikka perustuu pääosaa esittävään Ferdinand Guillaumeen, joka usein Antamoron ohjaamana teki vuosina 1910 ja 1911 Cinesille 135 lyhyttä farssikomediaa. Elokuvan luonne käy ilmi heti alussa, jolloin katsojille esittäytyvä Guillaume tekee voltin takaperin ja muuttuu saman tien pitkänokkaiseksi Pinokkioksi.De Berti, s. 161–162.

Pinocchio oli suuri yleisö- ja arvostelumenestys sekä Italiassa että ulkomailla. Sen tuohon aikaan pitkäksi koettu kesto näyttää kuitenkin aiheuttaneen ongelmia: Britanniassa elokuvasta tehtiin myös lyhennetty versio ja Ranskassa se jaettiin kolmeksi osaksi. Italiassa elokuvaa esitettiin vielä 1920-luvulla ja se on selvästikin vaikuttanut myöhempään Pinokkio-kuvastoonDe Berti, s. 170..

Restaurointi
Milanon elokuva-arkistossa säilynyt elokuva on restauroitu Italian kansallisessa elokuva-arkistossa vuonna 1994. Alkuperäisestä 1350 tai sensuuriasiakirjan mukaan 1203 metrin pituudesta on jäljellä 1086 metriä.De Berti, s. 159. Elokuva on nähtävissä Italian mykkäelokuvasivustolla.

Lähteet
 De Berti, Raffaele: Il Pinocchio cinemtografico di Giulio Antamoro. Teoksessa Le avventure di Pinocchio: Tra un linguaggio e l’altro. Roma: Meltemi, 2002, s. 157–173. .

Viitteet

Aiheesta muualla


Luokka:Lastenelokuvat
Luokka:Italialaiset mykkäelokuvat
Luokka:Vuoden 1911 italialaiset elokuvat