Roman Malinovski

Roman Vatslavovitš Malinovski (; 30. maaliskuuta (J: 18. maaliskuuta) 1876 Płockin kuvernementti, Kongressi-Puola, Venäjän keisarikunta – 5. marraskuuta 1918 Moskova, Neuvosto-Venäjä)Roman Malinovsky  Spartacus Educational. Viitattu 2.11.2016.Малиновский, Роман Вацлавович  Большая российская энциклопедия (2004–2017). Viitattu 18.1.2025.Малиновский Роман Вацлавович  Hrono.ru. Viitattu 2.11.2016. oli venäläinen poliitikko, joka toimi vuosina 1912–1914 bolševikkipuolueen keskuskomitean jäsenenä sekä sen parlamenttiryhmän puheenjohtajana valtakunnanduumassa. Myöhemmin paljastui, että hän oli ollut koko ajan tsaarin salaisen poliisin Ohranan agentti. Bolševikkien noustua valtaan Malinovski palasi vuonna 1918 Venäjälle, jossa hänet tuomittiin kuolemaan petturina ja teloitettiin.

Nuoruus ja päätyminen Ohranan palvelukseen
Malinovski syntyi puolalaiseen maanviljelijäperheeseen mutta jäi varhain orvoksi. Hän työskenteli 1890-luvulla sorvaajana tehtaissa Varsovassa ja Płockissa. Malinovski vietti nuoruudessaan pari vuotta vankilassa jäätyään kiinni murtovarkaudesta. Vapauduttuaan hän palveli vuosina 1901–1906 sotilaana Henkikaartin Izmailovon rykmentissä ja oli sen jälkeen sorvaajana tehtaassa Pietarissa. Vuonna 1906 hän pääsi metallityöläisten ammattiliiton sihteeriksi, liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen puolueeseen ja osallistui työväen järjestäytymiseen vallankumouksen aikana. Viranomaiset karkottivat Malinovskin Pietarista vuonna 1909, ja seuraavana vuonna hänet vangittiin Moskovassa. Tällöin hän suostui ryhtymään Ohranan salaiseksi tiedottajaksi. Hän sai kuukausittain sadan ruplan palkkion raportoimalla tarkkaan bolševikkien maanalaisesta toiminnasta ja siinä mukana olevista henkilöistä. Hänen koodinimekseen annettiin Portnoi, ’räätäli’.

Poliittinen ura 
Vuodesta 1911 Malinovski työskenteli Ohranan päällikön Stepan Beletskin suorassa ohjauksessa, ja hänen palkkansa kasvoi 6 000 ruplaan vuodessa. Hän sai ohjeekseen pyrkiä edistämään hajaannusta sosiaalidemokraattisessa puolueessa. Hän tutustui bolševikkien johtajaan Vladimir Leniniin vuoden 1912 Prahan puoluekokouksessa ja teki tähän vaikutuksen puhujanlahjoillaan. Leninin aloitteesta Malinovski valittiin bolševikkipuolueen keskuskomiteaan ja asetettiin ehdolle lokakuun 1912 duumanvaaleissa. Ohrana varmisti, että Malinovskin rikosrekisteri ei muodostaisi estettä ehdokkuudelle. Tultuaan valituksi neljänteen duumaan Malinovskista tuli myös bolševikkien kuusihenkisen edustajaryhmän puheenjohtaja.Richard Pipes: The Russian Revolution 1899–1919, s. 373–375. The Harvill Press 1990.

Monet puolueen sisäpiiriläiset, muun muassa Nikolai Buharin, alkoivat epäillä Malinovskia vakoojaksi, koska tämän ympärillä tapahtui paljon maanalaisten puoluetyöntekijöiden pidätyksiä. Maanpaossa asunut Lenin kuitenkin luotti täydellisesti Malinovskiin ja suojeli häntä. Buharin olisi halunut tuoda epäilynsä keskuskomitean käsittelyyn mutta joutui luopumaan ajatuksesta Leninin uhattua järjestää hänet erotetuksi puolueesta. Eräät menševikkien johtajat syyttivät julkisesti Malinovskia petturiksi, mutta Lenin piti väitettä vain propagandana. Malinovski kavalsi Ohranalle lähes kaikki Venäjällä oleskelleet keskuskomitean jäsenet, muun muassa Josif Stalinin ja Jakov Sverdlovin, jotka molemmat karkotettiin Siperiaan.Simon Sebag Montefiore: Nuori Stalin, s. 262–265 (suom. Seppo Hyrkäs). WSOY, Helsinki 2008. (alkuteos Young Stalin.  Alfred A. Knopf, New York 2007)

Jotkut tutkijat ovat spekuloineet Leninin aavistaneen Malinovskin alusta alkaen Ohranan agentiksi ja käyttäneen tätä tarkoituksella hyväkseen. Malinovski auttoi Pravda-lehden perustamisessa vuonna 1912 ja toimi sen ensimmäisenä varainhoitajana, joten lehti sai viranomaisten hyväksynnän ja alussa mahdollisesti jopa salaista rahoitusta Ohranalta. Bolševikkien ja menševikkien välisen hajaannuksen edistäminen oli myös Leninin pyrkimys, joten hän saattoi joka tapauksessa hyödyntää Malinovskia sosiaalidemokraattien duumaryhmän hajottamiseen ollessaan itse maanpaossa.

Vuonna 1914 uusi apulaissisäministeri Vladimir Džunkovski vaati lopettamaan valtion palkkaaman agent provocateurin pitämisen duumassa ja kertoi totuuden duuman puhemiehelle Mihail Rodzjankolle. Paljastumisen uhatessa Malinovski erosi vastoin puolueensa ohjeita duuman jäsenyydestä toukokuussa 1914. Leninin, Grigori Zinovjevin ja Jakov Ganetskin muodostama puolueen erityiskomissio, joka toimi maanpaossa Itävalta-Unkarissa, tutki Malinovskiin kohdistettuja syytöksiä seuraavan parin kuukauden aikana ja totesi hänet syyttömäksi. Hänet erotettiin kuitenkin puolueesta, koska hän oli eronnut duumasta ilman puolueen lupaa.

Myöhemmät vaiheet
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Malinovski liittyi Venäjän armeijaan ja jäi saksalaisten sotavangiksi marraskuussa 1914 lähellä Łódźia. Joulukuussa 1916 hänet ilmoitettiin bolševikkien Sotsial-Demokrat-lehdessä rehabilitoiduksi poliittisista rikkomuksistaan. Malinovskin petturuus paljastui bolševikeille lopullisesti helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917, kun Venäjän väliaikainen hallitus julkisti Ohranan salaisia asiakirjoja. Vapauduttuaan sotavankeudesta Malinovski saapui marraskuun alussa 1918 Neuvosto-Venäjälle ja pyrki Pietarissa Smolnaan tapaamaan Leniniä. Grigori Zinovjev näki ja tunnisti hänet ja määräsi hänet pidätettäväksi. Malinovskille järjestettiin Moskovassa oikeudenkäynti, jonka syyttäjänä toimi Nikolai Krylenko. Malinovski tunnusti oikeuden edessä kaiken ja väitti kertoneensa totuuden Leninille jo vuonna 1914. Hänet todettiin syylliseksi, tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin vielä samana iltana.

Katso myös
Jevno Azef

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Venäjän keisarikunnan valtakunnanduuman jäsenet
Luokka:Bolševikit
Luokka:Venäläiset teloitetut
Luokka:Vuonna 1876 syntyneet
Luokka:Vuonna 1918 kuolleet