Kansainvälinen meridiaanikonferenssi

Kansainvälinen meridiaanikonferenssi oli lokakuussa 1884 Washingtonin kaupungissa Yhdysvalloissa pidetty konferenssi, jonka tehtävänä oli määrittää nollameridiaani kansainväliseen käyttöön. Konferenssin kutsui koolle Yhdysvaltain presidentti Chester A. Arthur. Käsiteltävänä aiheena oli "maailman­laajuisesti pituusasteiden nollakohtana käytettävän yleisen meridiaanin ja standardoidun aikajärjestelmän" valinta. Konferenssi päätyi valitsemaan Greenwichin meridiaanin kansain­väliseksi nolla­meridiaaniksi.

Tausta
1870-luvulta lähtien kävi yhä ilmeisemmäksi, että oli tarpeen toisaalta kiinnittää maailman­laajuinen nolla­meridiaani navigoinnin tarpeisiin, toisaalta yhtenäistää paikallis­ajat varsinkin  rautateiden aikatauluja varten. Ensimmäisessä kansainvälisessä maantieteellisessä konferenssissa, joka pidettiin Antwerpenissa vuonna 1871, suositeltiin Greenwichin meridiaanin käyttöä nollameridiaanina pieni­mitta­kaavaisissa merikartoissa ja asetettiin tavoitteeksi, että se tulisi pakolliseksi 15 vuoden kuluttua. 

Isossa-Britanniassa Great Western Railway oli standardoinut ajan vuonna 1840, ja vuonna 1847 Railway Clearing Union määräsi, että Greenwichin aika (GMT) oli otettava käyttöön maan kaikilla rautatieasemilla niin pian kuin postilaitos, General Post Office sallisi sen. Postilaitos lähetti siihen aikaan Greenwichistä käsin aikamerkkejä lennättimen välityksillä eri puolille maata kellojen asettamista varten. Tammikuussa 1848 George Bradshawin julkaisemassa rautatie­aika­taulussa kaikki kelloajat ilmaistiin yhtenäisellä tavalla Greenwichin ajan mukaan, mikä sai yleisen hyväksynnän, mutta vasta vuonna 1890 GMT vahvistettiin lakisääteisesti koko Yhdistyneen kuningaskunnan viralliseksi ajaksi. 

Yhdysvalloissa ongelmat olivat vielä suuremmat. Eräskin taulukko osoitti yli sata paikallisaikaa, jotka erosivat toisistaan enemmän kuin kolme tuntia. Vuonna 1870 Charles F. Dowd julkaisi pamfletin A System of national time and its application. Siinä hän ehdotti maan jakamista kolmeen aikavyöhykkeeseen, jotka oli määritelty Washingtonin meridiaanin mukaan. Vuonna 1872 hän muutti ehdotustaan ja esitti neljää aikavyöhykettä, jotka oli määritelty Greenwichin meridiaanin mukaan.

Maailmanlaajuista aikajärjestelmää ehdotti ensimmäisenä Canadian Pacific Railwayn pääinsinööri Sandford Fleming muistiossaan Terrestrial Time vuonna 1876. Hän ehdotti sellaisten kellojen käyttöönottoa, jotka osoittaisivat 24-tuntista yleisaikaa ja joihin oli lisätty osoitin, joka näytti paikallisaikaa lähimpään tuntiin pyöristettynä. Hän huomautti myös, että monet niistä korjauksista, jotka paikallista keskiaikaa varten oli jo tehty, olivat suuremmat kuin ne, jotka vyöhykeaikoihin siirtymisestä seuraisivat. Vuosina 1878–1879 hän laati ehdotuksestaan muunnelmia, joka perustuivat Greenwichin meridiaaniin. Kahta Flemingin kirjoitusta pidettiin niin merkittävinä, että kesäkuussa 1879 Britannian hallitus lähetti niistä kopiot 18 muuhun maahan sekä useille Englannissa toimineille tieteellisille laitoksille.  Samoihin aikaan American Metrological Society julkaisi Yhdysvaltain sääpalvelun johtaja Cleveland Abben laatiman raportin "Report on Standard Time", jossa ehdotettiin oleellisesti samaa.

Ehdotukset eivät saaneet tiedeyhteisön yksimielistä hyväksyntää. Niitä vastustivat United States Naval Observatoryn yli-intendentti John Rodgers ja Britannian kuninkaallinen tähtitieteilijä George Biddell Airy, jotka kumpikin olivat rakennuttaneet lennätinyhteydet paikallisen ajan välittämiseksi eri kaupunkeihin. Naval Observatory oli myös välittänyt eteenpäin Greenwichistä transatlanttisen lennätinkaapelin välityksellä Harvardin yliopistoon lähetetyt aikamerkit, joilla ajastettiin myös Bostonissa sijainnut aikapallo.

Kansainvälisen meridiaani­konferenssin pitämisestä sovittiin alustavasti kolmannessa kansainvälisessä maantieteellisessä kongressissa, joka pidettiin Venetsiassa vuonna 1881 ja jossa yleismaailmallisen nollameridiaanin ja yhtenäisen standardiajan käyttöönotto oli tärkeänä kohtana asialistalla. Seitsemännessä kansain­välisessä geodeettisessa konferenssissa Roomassa lokakuussa 1883 luonnosteltiin enimmät tekniset yksityis­kohdat, mutta jätettiin diplomaattinen sopimus myöhempään konferenssiin. Yhdysvaltain kongressi sääti 3. elokuuta 1881 lain, joka valtuutti presidentin kutsumaan koolle kansainvälisen konferenssin perus­meridiaanin kiinnittämiseksi, jonka mukaan kelloaika ja pituusaste määräytyvät kaikkialla maailmassa. 

Kutsukirjeet osallistujille lähetettiin 1. joulukuuta samana vuonna. Sitä ennen Yhdysvaltain rautatieyhtiöt olivat Abben ja Flemingin sekä Yhdysvaltain rautateiden yleisen aikasopimuksen sihteeri ja matkustajien opaskirjasen (Traveller's Official Guide to the Railways) päätoimittaja William Fredrick Allenin aloitteesta tehneet sopimuksen, jonka mukaan rautateillä oli 18. marraskuuta 1883 otettu kaikkialla Yhdysvaltojen alueella käyttöön vyöhykeajat. Vaikka ne vahvistettiin lailla vasta vuonna 1918, konferenssissa oli vallalla voimakas vaikutelma tapahtuneen tosiasian eteen joutumisesta, vaikkakaan paikallisista ajoista päättäminen ei kuulunut konferenssin asialistalle.

Vaihtoehtoina Greenwichin meridiaanille nollameridiaaniksi ehdotettiin:
 Ferron meridiaania, joka kulki läntisimmän Kanariansaaren, El Hierron kautta, jonka jo Klaudios Ptolemaios oli valinnut pituusasteiden lähtökohdaksi ja jonka Richelieun koolle kutsuma tiedemiesten kokous oli 1600-luvulla valinnut yleiseksi nollameridiaaniksi, sekä
 Pariisin meridiaania, joka Ranskassa oli vuonna 1792 vahvistettu nollameridiaaniksi.
Ennen konferenssia oli sitä paitsi Piazzi Smyth ehdottanut nollameridiaaniksi Kheopsin pyramidin kautta kulkevaa meridiaania.

 Osallistuneet maat 

Konferenssiin osallistuivat seuraavat 26 maata, jotka lähettivät siihen yhteensä 41 edustajaa:


 20px|border|Brasilian lippu Brasilia

 20px|border|Costa Rican lippu Costa Rica


 20px|border|Havaijin lippu Havaiji







 20px|border|Meksikon lippu Meksiko



 20px|border|Ruotsin ja Norjan unionin lippu Ruotsin ja Norjan unioni
 20px|border|El Salvadorin lippu El Salvador
 20px|border|Dominikaanisen tasavallan lippu San Domingo
 20px|border|Saksan keisarikunnan lippu Saksa


  (poissa)

 20px|border|Yhdysvaltain lippu Yhdysvallat



 Päätökset 

Konferenssi hyväksyi lopullisesti 22. lokakuuta 1884 seuraavat päätökset, joista oli äänestetty 13. lokakuuta: 

 Että kongressin mielipide oli, että oli toivottavaa ottaa käyttöön kaikille kansakunnille yhteinen nollameridiaani ennestään käytössä olleiden lukuisien nollameridiaanien sijaan. (Tämä päätös hyväksyttiin yksimielisesti.)
 Että konferenssi ehdottaa siinä edustettujen maiden hallituksille Greenwichin observatorion ohikulkukoneen keskipisteen kautta kulkevaa meridiaania pituusasteiden lähtökohdaksi. (Tämä päätös hyväksyttiin äänin 22–1; kaksi maata ei äänestänyt.)
 Että tästä meridiaanista lukien maantieteellinen pituus lasketaan kumpaankin suuntaan 180 asteeseen saakka, itäinen pituus positiivisena ja läntinen negatiivisena. (Hyväksyttiin äänin 14–5; kuusi maata ei äänestänyt.) 
 Että konferenssi ehdottaa maailmanlaajuisen vuorokauden ja maailmanajan käyttöönottoa kaikkiin tarkoituksiin, joihin sellainen soveltuu, mutta joka ei vaikuta paikalliseen tai maakohtaisesti vakioituun aikaan siellä, missä sellainen on toivottavaa. (Hyväksyttiin äänin 23–2).
 Että tämä maailmanlaajuinen vuorokausi on keskiaurinkovuorokausi; se alkaa kaikkialla maailmassa sillä hetkellä, jolloin nollameridiaanilla on paikallisen keskiajan mukaan keskiyö, ja täten se on yhtenevä porvarillista ajan ja päivämäärän kanssa sanotulla meridiaanilla, ja että se on luettava nollasta 24 tuntiin. (Hyväksyttiin äänin 14–3; 7 maata ei äänestänyt.)
 Että konferenssi esittää toivomuksenaan, että niin pian kuin käytännössä on mahdollista, tähtitieteellinen ja merenkulussa käytettävä vuorokausi siirretään kaikkialla alkamaan keskiyöstä.
 Että konferenssi esittää toivomuksenaan, että tekniset tutkimukset, joiden tarkoituksena on säännöstellä ja laajentaa kymmenjärjestelmän käyttöä kulma-avaruuden ja ajan jakoon, jatketaan, ja että tämän soveltamista voidaan laajentaa kaikkiin tapauksiin, joissa sillä todella saadaan etua. (Hyväksyttiin äänin 21–0; kolme maata ei äänestänyt.)

Päätös 2, joka vahvisti Greenwichin meridiaanin, hyväksyttiin äänin 22–1. Vain San Domingo eli nykyinen Dominikaaninen tasavalta äänesti vastaan; Ranska ja Brasilia eivät äänestäneet. Ranskassa Greenwichin meridiaani otettiin käyttöön vasta vuonna 1911.

Päätöksessä 4 vahvistettiin standardiaika ja sen mukainen maailmanlaajuinen vuorokausi. Vaikka kaksi kokousedustajaa, toinen heistä Sandford Fleming, ehdotti maailmanajan käyttöönottoa kaikissa maissa, muut edustajat vastustivat sanoen, ettei asia kuulunut konferenssin asialistalle, ja niinpä kummankaan ehdotuksesta ei edes äänestetty. Niinpä vastoin yleistä luuloa konferenssissa ei myöskään päätetty maapallon jakamisesta aikavyöhykkeisiin, vaikka sellaista eräissä puheenvuoroissa kyllä ehdotettiin.

Päätökseen 6 liittyen voitiin todeta, että Iso-Britannia oli jo vuonna 1805, Trafalgarin taistelun aikana, siirtänyt merenkulussa käytetyn vuorokauden alun keskipäivästä, 12 tuntia ennen keskiyötä, keskiyöhön.  Tähtitieteellisen vuorokauden alku siirrettiin keskipäivästä, 12 tuntia keskiyön jälkeen, keskiyöhön, vuoden 1925 alusta lukien tuolloin vastikään perustetun Kansainvälisen tähtitieteellisen unionin (IAU) päätöksellä.

Seuraavaa 13. lokakuuta tehtyä päätösehdotusta ei hyväksytty:
 Että nollameridiaanin on oltava luonteeltaan täysin neutraali. Se on valittava yksinomaan sellaisin perustein, että se varmistaa tieteelle ja kansainväliselle kaupalle kaikki mahdolliset edut, ja erityisesti sen ei pidä kulkea minkään suuren manteren, ei Euroopan eikä Amerikan halki. (Tämä ehdotus hylättiin äänin 21–3. Sen puolesta äänestivät vain Ranska, Brasilia ja San Domingo.)

 Eri maiden edustajat 

Konferenssissa eri maita edustivat seuraavat henkilöt:

 Nimi Virkanimike Maa Ignatz von Schaeffer  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  Itävalta-Unkari Luís Cruls  Rio de Janeiron observatorion johtaja  Brasilia S. R. Franklin  Yhdysvaltain laivaston kommodori, United States Naval Observatoryn yli-intendentti  Kolumbia Juan Francisco Echeverria  Siviili-insinööri  Costa Rica A. Lefaivre  Täysivaltainen ministeri ja kenraalikonsuli  Ranska Pierre Janssen  Pariisin fysikaalisen observatorion johtaja  Ranska H. von Alvensleben  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  Saksan keisarikunta Sir F. J. O. Evans  Kuninkaallisen laivaston kapteeni  Iso-Britannia J. C. Adams  Cambridgen observatorion johtaja  Iso-Britannia Richard Strachey  Kenraaliluutnantti, Intian neuvoston jäsen  Iso-Britannia Sandford Fleming  Kanadan dominion edustaja  Iso-Britannia Miles Rock  Rajakomission puheenjohtaja  Guatemala W. D. Alexander  Surveyor-General  Havaiji Luther Aholo  Privy Counsellor  Havaiji Albert de Foresta  Edustuston ensimmäinen sihteeri  Italia Kikuchi Dairoku  Tokion yliopiston luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani  Japani Leandro Fernandez  Siviili-insinööri  Meksiko Angel Anguiano  Meksikon kansallisen observatorion johtaja  Meksiko Captain John Stewart  pääkonsuli  Paraguay C. de Struve  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  Venäjän keisarikunta Major-General Stebnitzki  Kenraalimajuri, keisarillinen virkamies  Venäjä J. de Kologrivoff  Conseiller d'État actuel  Venäjä M. de J. Galvan  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  San Domingo Mr. Antonio Batres  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  Salvador Mr. Juan Valera  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  Espanja Emilio Ruiz del Arbol  Espanjan edustoston laivastoattashea  Espanja Juan Pastorin  Merivoimien upseeri  Espanja Carl Lewenhaupt  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  Ruotsi Emil Frey  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  Sveitsi C. R. P. Rodgers  Laivaston vara-amiraali  Yhdysvallat Lewis Morris Rutherfurd    Yhdysvallat W. F. Allen  Secretary Railway Time Conventions  Yhdysvallat W. T. Sampson  Laivaston komentaja  Yhdysvallat Cleveland Abbe  Professori, U.S. Signal Office  Yhdysvallat A. M. Soteldo  asiainhoitaja  Venezuela Francisco Vidal Gormaz  Hydrografisen viraston johtaja  Chile Alavaro Bianchi Tupper  apulaisjohtaja  Chile Carl Steen Andersen de Bille  ministeriresidentti ja pääkonsuli  Tanska Hinckeldeyn  Saksan edustuston attasea  Saksan keisarikunta William Coppinger  pääkonsuli  Liberia G. de Weckherlin  Erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri  Alankomaat Rustem Effendi  Edustuston sihteeri  Osmanien valtakunta

Vaikutukset
Konferenssissa erimielisyyksiä aiheuttivat osaltaan menettelytavat kuten virallisen ranskankielisen käännöksen laatiminen pöytäkirjoista, mutta ennen kaikkia Ranskan vaatimus, että kansainvälisen nollameridiaanin oli oltava luonteeltaan täysin neutraali samaan tapaan kuin Ranskan edustajien mukaan metri oli neutraali mittayksikkö. Tämä vaatimus ei ollut helposti sovitettavissa yhteen sen kanssa, että tarpeellisten perusmittausten lähtökohtana oli käytettävä jotakin maissa olevaa observatoriota, eivätkä britit toisaalta myöskään kannattaneet Flemingin ehdotusta, että Greenwichille vastakkainen meridiaani (nykyinen 180:s meridiaani) oli valittava nollameridiaaniksi. Lopulta voitolle pääsi se käytännöllinen näkökohta, että useimmat merikortit oli jo kauan tehty Greenwichin meridiaanin mukaan, ja kun se valittiin nollameridiaaniksi, ei niitä tarvinnut uusia. Ranskan edustaja kuitenkin kieltäytyi äänestämästä.

Siirtämällä tähtitieteellisen vuorokauden alun keskipäivästä keskiyöhön konferenssi välttyi käsittelemästä Geodeettisen konferenssin ehdotusta, jonka mukaan vuorokausi vaihtuisi Euroopassa keskellä päivää, ja mahdollisti samalla kansainvälisen päivämäärärajan sijoittamisen nykyiselle paikalleen.

Yleisaikaa koskevasta kysymyksestä Fleming ilmoitti mielipiteenään, että sitä parhaiten muistuttava toteuskelpoinen ratkaisu oli, että ensinnäkin oli vahvistettava primaarinen standardiaika, joka perustui nollameridiaaniin ja jota oli käytettävä ei-paikallisiin tarkoituksiin, ja että toiseksi oli oltava 24 sekundaarista standardiaikaa, joita käytetään eri puolilla maapalloa. Konferenssissa ehdotettiin myös kapeampien, 2½°:n levyisten aikavyöhykkeiden käyttöönotosta, joiden välinen aikaero olisi ollut 10 minuuttia, mikä kuitenkaan ei saanut kannatusta.

Vaikkei konferenssissa asiasta päätettykään, useimmat Euroopan maat ottivat sitä seuranneiden kymmenen vuoden kuluessa käyttöön virallisen ajan, joka oli joko sama kuin Greenwichin keskiaurinkoaika tai jonka poikkeama siitä oli täysiä tunteja. Ruotsissa niin oli tehty jo aikaisemmin, samoin kuin Pohjois-Amerikassakin aluksi rautateillä. Ranskassa Pariisin aika pysyi voimassa vuoteen 1911 saakka, ja seuraavana vuonna pidettiin toinen konferenssi, jossa todettiin, millä pituusasteella Greenwichistä luettuna eri observatoriot sijaitsivat, sillä niiden aikaisemmin virallisesti ilmoitetuissa sijainneissa oli havaittu virheitä. Tämä konferenssi johti ensimmäisen maailmansodan jälkeen myös Kansainvälisen aikatoimiston (Bureau International de l'Heure) perustamiseen. 

 Lähteet 

Kirjallisuutta


 Aiheesta muualla 



Luokka:Konferenssit
Luokka:1884