Kehitystaloustiede

Kehitystaloustiede on taloustieteen osa-alue, joka tutkii kehitysmaiden talouksiin liittyviä erityiskysymyksiäSuomalainen asiasanasto- ja ontologiapalvelu Finto. Viitattu 4.7.2016. Sen perinteisiä tutkimusteemoja ovat muun muassa talouskasvu, talouden rakennemuutos, köyhyyden vähentäminen, väestön kasvuun liittyvät kysymykset, epätasaarvokysymykset, maaseudun kehitysongelmat, globaali ympäristökriisi sekä kansantalouksien velkaongelmat. 

Kehitystaloustieteellinen tutkimus jakaantuu mikrotaloustieteen ja makrotaloustieteen haaraan. Kehitystalouden mikrotaloustiede käsittelee yksilön, kotitalouden, yrityksen tai markkinoiden toimintaa köyhissä maissa. Esimerkkejä kehityksen mikrotaloustieteen kysymyksistä ovat lasten aliravitsemuksen vaikutus aikuisiän köyhyteen, maan omistusoikeuksien vaikutus investointeihin ja sosiaalisten turvaverkkojärjestelmien merkitys ruokaturvaan. Kehitystalouden makrotaloustiede sen sijaan käsittelee kehityskysymyksiä koko kansantalouden näkökulmasta. Esimerkkejä kehityksen makrotaloustieteen kysymyksistä ovat tutkimus kehitysavun vaikutuksesta talouskasvuun, ja talouskasvun vaikutuksesta köyhyyteen sekä kansainvälisen kaupan tulonjakovaikutukset kehittyvissä maissa. Molemmissa haaroissa harjoitetaan sekä empiiristä että teoreettista tutkimusta.

 Kehitystaloustieteen historiaa 
Jo ensimmäiset taloustieteilijät, kuten Adam Smith, käsittelivät kehitystaloustieteelle keskeisiä kysymyksiä, kuten köyhyyden vähentämistä. Thomas Malthusin 1700-luvulla kehittämä teoria väestönkasvun ja ravinnon yhteydestä on yhä ajankohtainen väittelyn aihe kehityskeskusteluissa.

Modernin kehitystaloustieteen voidaan katsoa syntyneen toisen maailmansodan jälkeen, jolloin kehitysapu yleistyi. 1940-1960 luvulla kehitystaloustiedettä hallitsivat teoreettiset makrotaloustieteilijät, joiden keskeinen idea oli niin sanottu "Big Push" teoria. Teorian mukaan alikehittyneet maat tarvitsevat suuren määrän investointeja teollistuakseen. "Big Push" teorian isä on Paul Rosenstein-Rodan, jonka mukaan teollistuminen on verrattavissa lentokoneen lähtöön; ennen lentoon lähtöä tarvitaan voimakas kiihdytys, johon tarvitaan suuri määrä energiaa. Viimeistään 1970-luvun lopulla ymmärrettiin että Big Push teoria ei toiminut; Afrikan maat eivät olleet kehittyneet toivotulla tavalla merkittävistä laina- ja kehitysapuvirroista huolimatta.

1980-luvulla kehitystaloustieteen keskeiseksi empiiriseksi kysymykseksi nousi kehitysmaiden velkakriisi ja sen hoito. Jälleen keskustelua hallitsivat makrotaloustieteilijät. Kansainvälinen valuuttarahasto ja Maailmanpankki näkivät, että kehitysmaiden julkinen taloudenpito oli ollut holtitonta ja niinpä uusien lainojen ehdoiksi laitettiin rakennesopeutusohjelman aloittaminen. Rakennesopeutusohjelma käytännössä siirsi julkistalouden päätäntävallan kehitysmaista Washingtoniin, jossa Kansainvälisen valuuttarahaston ja Maailmanpankin pääkonttorit sijaitsevat. Vuosikymmenen lopulla vaatimukset lainojen anteeksiannosta kasvoivat. Paul Krugman argumentoi Lafferin käyrää soveltaen, että osittainen lainojen anteeksianto voisi itse asiassa kasvattaa loppulainan takaisinmaksun todennäköisyyttä.

1990-luvulla mikrotaloustieteilijät alkoivat nousemaan esiin kehitystaloustieteessä. Kehitystaloustieteilijät alkoivat kasvavassa määrin hyödyntämään kehitysmaista kerättyjä kotitalousaineistoja tutkimuksissaan. Ensimmäiset Maailmanpankin ns. Living Standard Measurement Study – aineistot tulivat tutkijoiden saataville 1980-luvun puolivälissä. Nämä aineistot auttoivat muun muassa Angus Deatonin ja Martin Ravallionin kaltaisia tutkijoita kehittämään köyhyyden mittaamiseen tarkoittettuja indikaattoreita.

2000-luvulla valtavirran kehitystaloustiede keskittyi entistä enemmän syy-seuraussuhteiden avaamiseen. Harvardin yliopiston Michael Kremer sekä MIT:n Esther Duflo ja Abhijit Banerjee sovelsivat lääketieteessä yleisesti käytetyn satunnaistetun vertailukokeeseen perustuvia menetelmiä kehitystaloustieteeseen. Vuonna 2019 Banerjee, Duflo ja Kremer saivat Nobelin taloustieteen palkinnon näiden tutkimuksien johdosta. Tunnetuin näistä tutkimuksista on Kremerin ja Ted Miguelin 1990-luvun lopulla suorittama koe, jossa 75 koulua Länsi-Keniassa jaettiin satunnaisesti kahteen ryhmään. Oppilaat ensimmäisen ryhmän kouluissa saivat matokuurin ja toisen koulun oppilaat muodostivat kontrolliryhmän. Vuotta myöhemmin tutkijat huomasivat, että lasten terveys oli parantunut sekä poissaolot vähentyneet matokuurin saaneissa kouluissa, kontrolliryhmään verrattuna. Nykyään kehitysyhteistyöhankkeiden vaikuttavuutta mitataan kasvassa määrin satuinnaistetun vertailukokeen menetelmillä.

 Kehitystaloustiede Suomessa 
Kehitystaloustieteeseen erikoistunut, YK:n yliopiston World Institute for Development Economics Research, UNU-WIDER -tutkimuslaitos on toiminut Suomessa vuodesta 1985 asti. Tästä huolimatta suomalaisten yliopistotutkijoiden keskuudessa kehitystaloustieteen tutkimus on ollut vähäistä. Kenties kansainvälisesti tunnetuin suomalainen kehitystaloustieteilijä on Maailmanpankissa työskennellyt Ritva Reinikka.

 Tunnettuja kehitystaloustieteilijöitä 

 Daron Acemoğlu
 Abhijit Banerjee
 Pranab Bardhan
 Kaushik Basu
 Anne Case
 Paul Collier
 Angus Deaton
Stefan Dercon
 Esther Duflo
 William Easterly
 Oded Galor
John Hoddinott
 Dean Karlan
Michael Kremer
 Pinelopi Koujianou Goldberg
 Justin Yifu Lin
 Arthur Lewis
 Raúl Prebisch
 Lant Pritchett
 Martin Ravallion
 Ritva Reinikka
 Dani Rodrik
 Mark Rosenzweig
 Walt Rostow
 Jeffrey Sachs
 Amartya Sen
 Hans Singer
 Hernando de Soto Polar
 Frances Stewart
 Joseph Stiglitz
 Jakob Svensson
 Finn Tarp
 Erik Thorbecke
 Michael Todaro 
 Robert M. Townsend
 Muhammad Yunus

 Kirjallisuutta 





 Lähteet 

Luokka:Taloustiede