Idänkauppa

Idänkauppa on Suomessa käytetty termi kaupankäynnistä Venäjän ja Neuvostoliiton kanssa. Varsinkin sotienjälkeisen ajan bilateraalikauppaa Neuvostoliiton kanssa sanotaan idänkaupaksi, mutta termillä viitataan myös autonomian ajan kauppasuhteisiin ja jopa sitä edeltäneeseen Ruotsin vallan aikaiseen kauppaan.Miettulan sahan museo  etelasavonmuseot.fi. Joskus idänkaupan käsitteeseen on luettu myös muiden sosialististen maiden ja SEV-maiden kanssa käyty kauppa. 

 Historia 
Autonomian ajan alussa Venäjä oli Suomen tärkein vientimarkkina, kunnes Iso-Britannia ohitti sen 1800-luvun jälkipuoliskolla. Suomen itsenäistyttyä kaupankäynti Neuvostoliittoon oli aluksi pientä, koska Neuvostoliiton välit ulkomaailmaan olivat huonot ja maa pyrki omavaraisuuteen.Erkki Liikanen: Suomen ja Venäjän taloussuhteista 1865–2015  Päämajan kesäsymposium, Mikkeli 8.7.2015. Viitattu 21.3.2016

Ensimmäinen Neuvostoliiton kanssa solmittu kauppasopimus solmittiin 28. kesäkuuta 1940. Suomea kiinnosti tuolloin viljan sekä raudan ja teräksen hankinta, Neuvostoliittoa taas koneiden ja laivojen ostot. Sopimus oli kokonaisvolyymiltään kolmannes natsi-Saksan kanssa samaan aikaan solmitusta kauppasopimuksesta.  

Suomen maksettavaksi koituneet sotakorvaukset muuttivat tilanteen täysin, ja niistä alkoi varsinaiseksi idänkaupaksi kutsuttu laajamittainen Suomen ja Neuvostoliiton välinen talousyhteistyö.Jyrki Koulumies: Kaikki ajoi Ladalla Yle. Viitattu 21.3.2016 Idänkauppa perustui vuodesta 1950 alkaen viisivuotisiin runkosopimuksiin. Kyseessä oli tavaranvaihto, jonka laatu ja kiintiöt sovittiin pöytäkirjalla. Ensimmäinen viisivuotinen runkosopimus solmittiin 13. kesäkuuta 1950 Moskovassa. Neuvostoliitto sitoutui toimittamaan viljaa, sokeria, öljyä, väkilannoitteita ja muita perustarvikkeita. Suomi jatkoi pitkälle jalostettujen tuotteiden toimittamista. Runkosopimuksen tasapainottava vaikutus Suomen talouteen oli huomattava. Lukkoonlyödyn clearing-periaatteen ansiosta Suomen Pankki säästi valuuttaa muihin tarkoituksiin. Neuvostoliitolle runkosopimuksen taloudellinen merkitys oli vähäinen, mutta sillä oli poliittista merkitystä. Ensi kertaa Neuvostoliiton historiassa monivuotinen kauppasopimus solmittiin kapitalistisen maan kanssa. Samalla Neuvostoliitto ehkäisi Suomen ajautumista lännen leiriin kylmässä sodassa.Meinander s. 305.

Kaupalla oli huomattava vaikutus Suomen talouskasvuun ja kansalaisten vaurastumiseen. Vuonna 1964 Neuvostoliiton osuus Suomen kokonaistuonnista oli 14,3 % ja kokonaisviennistä 15,9 %. Vuonna 1966 Suomen ja Neuvostoliiton välisen tavaravaihdon arvo oli 1,5 miljardia markkaa. Suomen ja Neuvostoliiton hallitusten välinen talouskomissio perustettiin vuonna 1967. Se oli maailman ensimmäisiä sosialistisen ja kapitalistisen maan välisiä yhteistyöelimiä, ja sen johdossa oli puheenjohtajat kummastakin maasta. Neuvostoliiton aloitteesta puheenjohtajina oli aina poliittisesti merkittäviä henkilöitä, kuten Nikolai Patolitšev, Vladimir Kamentsev, Ahti Karjalainen ja Kalevi Sorsa. Vuonna 1977 Suomi ja Neuvostoliitto solmivat 15-vuotisen yhteistyösopimuksen. Keskinäisen kaupan laajentamista hankaloitti se, että Suomen oli vaikea löytää Neuvostoliitosta sopivia tuontituotteita. 

Idänkaupalla oli laaja poliittinen ulottuvuus Suomessa. Neuvostoliiton ulkopoliittisiin intresseihin mukautumista saatettiin pitää talouden kannalta hyödyllisenä, ja asiantuntemus idänkaupan alalla toimi keinona edistää poliittista uraa.Saara Anneli Matala: Idänkaupan loppu – Suomen ja Neuvostoliiton välinen erityinen kauppasuhde ja Suomen kauppapolitiikan odotushorisontti sen purkautuessa 1988–1991 Pro gradu, 2011, Helsingin yliopisto, Politiikan ja talouden tutkimuksen laitos. (pdf) Presidentti Urho Kekkosella ja hänen suhteillaan Neuvostoliiton korkeimpaan johtoon oli merkittävä rooli idänkaupassa.

Vuonna 1989 Neuvostoliitto oli Suomen viennin suurin kohdemaa, jonka osuus kokonaisviennistä oli 15 prosenttia. Neuvostoliiton hajoamisen myötä idänkauppa romahti. Romahdus syvensi 1990-luvun alun lamaa Suomessa. 
 Vientituotteet 

 Laivat 
Arktisten merialueiden jäänmurtaja Kiev, joka luovutettiin neuvostoliittolaiselle tilaajalleen 7. joulukuuta 1965, oli sarjansa kolmas ja viimeinen. Se oli pääpiirteissään sisaralustensa Moskovan ja Leningradin kaltainen.

 Koneet 
Moskovassa allekirjoitettiin 9. helmikuuta 1966 sopimus suuren selluloosatehtaan koneiden toimittamisesta Neuvostoliittoon Bratskin teollisuusalueelle. Toimituksen arvo oli yli 100 miljoonaa markkaa.

 Vaatteet 
Suomen vaatetusteollisuus oli yksi idänkaupasta hyötyneistä toimialoista, joskin sen osuus koko clearing-kaupasta oli vain viitisen prosenttia"Ladoja ja öljyä kiitos, ei ruplia." Idänkaupan asiantuntijan tohtori Kari Ketolan haastattelu ohjelmassa Virtasen taloushistoria. Haastattelijana Juha Virtanen. Yle Radio 1 21.4.2022. Jakso Yle Areenassa.. Alan kasvava palkkataso alkoi 1970-luvulla olla länsiviennin este, mutta Neuvostoliittoon kyettiin tekemään pitkiä tuotesarjoja. Esimerkiksi kuopiolainen Turo teki suurimman yksittäisen kauppansa vuonna 1975, kun Neuvostoliittoon tilattiin 40 000 päällystakkia. Vastikkeeksi ei aina saatu rahaa, vaan neuvostoliittolaista tavaraa. Kun OTK myi Neuvostoliittoon 1960-luvulla pari tuhatta miesten pukua, maksuna saatiin arbuuseja, mandariineja, sinkkiämpäreitä, kitaroita, pianoja, huopatossuja ja lakanakankaita. Tiklas myi 1960-luvun alussa Neuvostoliittoon sata tuhatta miesten nailonpaitaa, joiden vastineeksi oli sovittu sementtiä, mutta saatiinkin valtava erä froteepyyhe- ja lakanakangasta. Fredrikson sai turkislakkiensa vastineeksi itämaisia mattoja. Vuonna 1984 olisi Suomessa pitänyt ommella miljoona miesten pukua paksusta neuvostoliittolaisesta kankaasta, mutta lopulta maan oma osto-organisaatio hylkäsi huonolaatuisen kankaan ja kauppa peruuntui. Parempia kangasmateriaaleja saatiin esimerkiksi Neuvostoliiton leiriin kuuluneesta Unkarista, ja niistä sitten ommeltiin vaatteita Suomessa. Idänkauppaan oli tosin kehitetty vaatimus kotimaisuusasteesta, jota valvoi lisenssivirasto: vaatetoimitusten arvosta vain viidennes sai olla peräisin Suomen ulkopuolelta. 

 Elintarvikkeet 
Suomen elintarviketeollisuuden viennistä yli 40 prosenttia meni 1980-luvulla Neuvostoliittoon.

 Tuontituotteet 

 Autot 
pienoiskuva|Moskvitš 412 oli pieni perheauto, jota valmistettiin vuosina 1967–1976.
Suomen ja Neuvostoliiton kauppapoliittisten sopimusten perusteella tuontiautoista 60 prosenttia oli vuosina 1953–1957 lähtöisin itäryhmän maista. 1960-luvun alussa itäautoja Suomeen tuoduista henkilöautoista oli 40 prosenttia. Yksi suosituimmista merkeistä oli neuvostoliittolainen Moskvitš.

 Öljy 
Öljykriisi nosti neuvostoliittolaisen raakaöljyn hintaa ja kohotti 1970-luvun jälkipuolella neuvostotuonnin osuuden joksikin aikaa 20 prosenttiin koko öljyntuonnista. 1970-luvun lopulla raakaöljyn osuus idäntuonnin arvosta nousi yli 70 prosenttiin, ja 1980-luvun alussa tuonti Neuvostoliitosta koostui lähes 80-prosenttisesti erilaisista öljytuotteista.

Katso myös
Idänkaupan vuorineuvos

Lähteet

Kirjallisuutta

 Aiheesta muualla 
 Toimittaja-kirjailija Anne Kuorsalo tietokirjailija Pekka Virkin vieraana Jälkisuomettumisen ruumiinavaus -ohjelmasarjassa, jossa he keskustelevat Suomen idänkaupan korruptiosta sarjan 15. jaksossa Näin suomalainen korruptio toimi itäkaupassa, 27.4.2024.

Luokka:Kauppapolitiikka
Luokka:Bilateraalikauppa
Luokka:Suomen taloushistoria