Martensin lauseke

Martensin lauseke tai Martensin klausuuli on ensimmäisessä Haagin rauhankonferenssissa vuonna 1899 hyväksytty lauseke, jonka muotoili Venäjän keisarikunnan edustajana kokoukseen osallistunut diplomaatti Friedrich Martens. Lauseke on erittäin tunnettu kansainvälisen humanitaarisen oikeuden periaate. Se määrää, että sodankäynnissä on noudatettava inhimillisyyden periaatteita, vaikka missään kansainvälisen oikeuden säännöksessä ei määriteltäisi sodankäynnin sääntöjä. 

 Lausekkeen tarkoitus 
Martensin lauseke suojelee yleisiin humanitaarisiin ja julkisen omantunnon periaatteisiin vedoten aseellisen yhteydenoton osallisiksi joutuneita yksilöitä konfliktitilanteissa, joissa ei ole sovellettavissa mitään voimassa olevaa lainsäädäntöä. Lauseke tulee sovellettavaksi erityisesti tilanteissa, joissa aseteknologian kehitys on niin nopeaa, että olemassaolevat humanitaarisen oikeuden sopimukset tai yleiset oikeusperiaatteet eivät kykene rajoittamaan aseellisen konfliktin inhimillisiä vaikutuksia. Lausekkeen kautta tunnustetaan toisin sanoen lakien epätäydellisyys ja asetetaan humanitaarinen minimistandardi epäselviin tilanteisiin. Näin ollen lauseke ei viittaa pelkästään kansainväliseen tapaoikeuteen, vaan sen merkitys on laajempi. Kansainvälisen oikeuden piirissä ei ole syntynyt yleisesti hyväksyttyä tulkintaa Martensin lausekkeen soveltamisesta.

Lauseke hyväksyttiin Haagin ensimmäisessä rauhankonferenssissa konferenssin toisen komission valmistelemaan maasodan lakeja ja tapoja määrittävään II yleissopimukseen. Lauseke vahvistettiin Haagin toisessa rauhankonferenssissa vuonna 1907 osaksi IV yleissopimusta. Suomen nykyisessä lainsäädännössä se sisältyy toisessa rauhankonferenssissa allekirjoitettujen kansainvälisten sopimusten (L 11/1924) neljännen yleissopimuksen johdanto-osaan. Nykymuodossaan lauseke on hieman muokattu alkuperäisestä kirjauksesta, joskin perusperiaate on säilynyt entisellään:

 Lausekkeen alkuperä 
Friedrich Martens sai idean lausekkeeseen rauhankonferenssiin osallistuneen Belgian delegaatin tekstistä. Lauseketta tarvittiin ratkaisemaan konferenssissa syntynyt suurvaltojen ja Belgian edustamien pienten valtioiden välinen kiista, joka koski miehitysarmeijaa aseellisesti vastustaneiden siviilien (erit. vastarintaliikkeet) lainsäädännöllistä asemaa. Pienet maat eivät voineet hyväksyä vastarintaan ryhtyneiden siviilien teloittamisen sallimista, kun taas suurvaltiot eivät halunneet sallia heille laillisen taistelijan asemaa. Kiistan ratkaisuksi Martens ehdotti konferenssin toiselle komissiolle muotoilua, joka vasta myöhemmin tuli tunnetuksi Martensin lausekkeen nimellä. Lauseke hyväksyttiin konferenssin vahvistamaan yleissopimukseen ja se on sisällytetty eri muodoissaan lukuisiin myöhempiin kansainvälisiin sopimuksiin ja humanitaarisen oikeuden säädöksiin.

 Sopimuskohdat 
Martensin lauseke löytyy seuraavista kansainvälisistä sopimuksista ja sopimuskohdista:
 Dublinin sopimus: johdanto
 YK:n asesopimus: johdanto
 Vuoden 1949 Geneven sopimukset:
 Sopimus maasotavoimiin kuuluvien haavoittuneiden ja sairaiden aseman parantamisesta (I sopimus), 63 artiklan 4 kappale
 Sopimus merisotavoimiin kuuluvien haavoittuneiden, sairaiden ja haaksirikkoutuneiden aseman parantamisesta (II sopimus), 62 artiklan 4 kappale
 Sopimus sotavankien kohtelusta (III sopimus), 142 artiklan 4 kappale
 Sopimus siviilihenkilöiden kohtelusta (IV sopimus), 158 artiklan 4 kappale
 Vuoden 1977 Geneven II sopimus: lisäpöytäkirjan johdanto

 Lähteet 

Luokka:Sodan lait