Aldo Fabrizi

Aldo Fabrizi (1. marraskuuta 1905 Rooma – 2. huhtikuuta 1990 Rooma) oli italialainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.

Vaatimattomiin oloihin syntynyt Fabrizi keskeytti koulunsa, työskenteli eri ammateissa ja alkoi 1930-luvulla esittää roomalaisissa varieteeteattereissa omiin teksteihinsä perustuvia hahmoja. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Mario Bonnardin ohjaama Avanti c’è posto (1942), jota seurasivat Campo de’ Fiori (1943) ja Mario Mattolin L’ultima carrozzella (1943). Kansainvälistä tunnustusta Fabrizi sai isä Pietron roolista Roberto Rossellinin elokuvassa Rooma – avoin kaupunki (1945).

Toisen maailmansodan jälkeen Fabrizi esitti pääosia useissa neorealistisissa elokuvissa kuten Renato Castellanin Mio figlio professore (1946) ja Luigi Zampan Rakas vihollinen (Vivere in pace, 1947). Vuonna 1951 hän sai parhaan näyttelijän Nastro d’argento -palkinnon roolistaan Alessandro Blasettin elokuvassa Prima comunione (1950). Myöhemmin Fabrizi esiintyi lukuisissa komedioissa muun muassa Totòn, Peppino De Filippon ja Alberto Sordin rinnalla. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Argentiinassa kuvattu Emigrantes (1949). Fabrizin viimeisiä elokuvia olivat Luigi Magnin La Tosca (1973) ja Ettore Scolan Mehän rakastimme toisiamme niin paljon (C’eravamo tanto amati, 1974), josta hän sai Nastro d’argenton parhaasta sivuosasta. Vuonna 1988 Fabrizille myönnettiin hänen elämäntyöstään David di Donatello -palkinto.

Elokuvia
 Campo de’ Fiori, 1943
 Rooma – avoin kaupunki, 1945
 Punainen enkeli, 1960

Lähteet

Aiheesta muualla




Luokka:Italialaiset elokuvakäsikirjoittajat
Luokka:Italialaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Italialaiset näyttelijät
Luokka:Vuonna 1905 syntyneet
Luokka:Vuonna 1990 kuolleet