Pina Menichelli

Pina (Giuseppa Iolanda) Menichelli (10. tammikuuta 1890 Castroreale – 29. elokuuta 1984 Milano) oli italialainen näyttelijä ja yksi mykkäelokuvan suurista diivoista. Hänen läpimurtoelokuvansa olivat Giovanni Pastronen ohjaamat intohimodraamat Il fuoco (1915) ja Tigre reale (1916). Menichelli vetäytyi alalta 1920-luvun alussa.

 Elämäkerta 
 Lapsuus ja nuoruus teatterissa 
Menichelli syntyi sisilialaiseen näyttelijäperheeseen. Hän esiintyi teatterissa pienestä pitäen ja opiskeli Sacro Cuoren koulussa Bolognassa. Vuodesta 1907 lähtien hän näytteli Irma Gramatican ja Flavio Andòn teatteriseurueessa. Ollessaan vuonna 1908 kiertueella Argentiinassa Menichelli meni naimisiin napolilaissyntyisen toimittajan Libero Pican kanssa. Avioliitosta syntyi kaksi poikaa, joista ensimmäinen kuoli vain muutaman kuukauden ikäisenä. Ollessaan kolmatta kertaa raskaana Menichelli jätti miehensä ja palasi Italiaan, jossa hän vuonna 1912 synnytti tyttären. Sisarensa Lillan tultua raskaaksi Pina esitti hänen roolinsa Emma Gramatican teatteriseurueen näytelmässä. Kaunis, vaalea ja sinisilmäinen näyttelijä huomattiin pian elokuvayhtiö Cinesissä. Tuolloin menestyksensä huipulla ollut Cines tuotti vuosittain 150–200 elokuvaa, joita myytiin kaikkialle maailmaan. Yhtiö houkutteli Roomaan parhaita elokuva-alan ammattilaisia ja palkkasi samalla joukoittain nuoria teatterinäyttelijöitä.Martinelli, s. 20–23.

 Elokuvauran alku Cinesillä 
Menichellin ensimmäiset roolit Cinesillä olivat Giuseppe Gambardellan Checco-komedioissa. Hän hankki kokemusta työskennellessään muun muassa Cecyl Tryanin, Hesperian, Diomira Jacobinin ja Lea Giunchin rinnalla ja alkoi vähitellen saada parempia rooleja. Vuosina 1913–1914 Menichelli esiintyi ainakin 35 elokuvassa. Ilmeisesti niitä oli kuitenkin paljon enemmän, sillä näyttelijöiden nimien mainitsemista ei tuolloin vielä pidetty tarpeellisena. Samaan aikaan lyhytelokuvista siirryttiin vähitellen sisällöltään täysipainoisiin keskipitkiin ja pitkiin näytelmäelokuviin.Martinelli, s. 23–27.

”Herkullisen viettelevä” näyttelijä pantiin merkille Hesperian ja Leda Gysin rinnalla Baldassarre Negronin Zumassa (1913), Nino Martoglion ensimmäisessä ohjaustyössä Il romanzo (”Romanssi”, 1913), Ruggero Ruggerin rinnalla Nino Oxilian komediassa Papà (1915) ja sotakuvassa Sottomarino n. 27 (”Sukellusvene no 27”, 1915) sekä Augusto Geninan draamassa Lulù (1914). Genina käytti Menichelliä myös elokuvissa Giovinezza trionfa (”Nuoruus voittaa”, 1914) ja I misteri del castello di Monroe (”Monroen linnan salaisuudet”, 1914). Hän esiintyi Gianna Terribili-Gonzalesin vastustajana Enrico Guazzonin elokuvassa Il lettino vuoto (”Tyhjä sänky”, 1913) ja useissa muissa saman ohjaajan töissä. Cajus Julius Caesarissa (1914) Menichelli sai Kleopatran roolin, joka kuitenkin leikattiin pois lopullisesta versiostaMartinelli, s. 78..

 Nousu elokuvatähdeksi Pastronen Itala Filmillä 
Guazzonin historiallisessa Napoleon-elokuvassa Scuola d’eroi (”Sankarien koulu”, 1914) Menichelli esitti isänmaan puolesta uhrautuvaa innokasta rumpalia. Tarinan mukaan Itala Filmin tuottaja Giovanni Pastrone kiinnitti huomiota sääntöjen vastaisesti suoraan kameraan katsovaan näyttelijään ja päätti houkutella hänet studionsa tähdeksi. Menichellin ensimmäinen elokuva Italalle oli Pastronen salanimellä Piero Fosco ohjaama Il fuoco (”Tuli”, 1915). Se on kertomus salaperäisen runoilijanaisen ja nuoren taidemaalarin rakkaudesta, joka roihahtaa liekkiin, mutta palaa pian loppuun jättäen jäljelle vain tuhkaa. Gabriele D’Annunzion dekadenttia tyyliä edustavan symbolistisen intohimodraaman viehätys perustuu arvoituksellisen sensuelliin Menichelliin, jonka oikukkaita ja pahanilkisiä piirteitä korostavat Segundo de Chomónin taidokkaat valoefektit. Moraalittomana pidetty Il fuoco joutui heti ensi-illan jälkeen sensuurin hampaisiin, mutta se sallittiin sittemmin ”taide-elokuvana”.Martinelli, s. 27–28.

Il fuoco sekä Pastronen ja Menichellin seuraava elokuva, Giovanni Vergan kertomukseen perustuva Tigre reale (”Kuningastiikeri”, 1916) tekivät näyttelijästä Lyda Borellin ja Francesca Bertinin veroisen elokuvadiivan, joka herätti pahennuksen sekaista ihastusta sekä katsojissa että elokuva-arvostelijoissa. Hänen henkilöhahmonsa oli säälimätön femme fatale, tuhoa kylvävä miestennielijä, joka kanssasisaristaan poiketen ei edes yrittänyt miellyttää yleisöä. Pidäteltyä seksuaalisuutta huokuva MenichelliMartinelli, s. 28. sai näyttelijänmaneeriensa mukaan lempinimen Nostra Signora degli Spasmi (”Kouristusten Neitsyt Maria”).

Pastronen ja Menichellin kolmas elokuva joutui sensuurin runtelemaksi ”paheellisten, moraalittomien ja hyvien tapojen vastaisten” kohtaustensa takia. Kun elokuva kolmen vuoden päästä julkaistiin leikeltynä nimellä L’olocausto (”Holokausti”, 1918), se sai kielteisen vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta. Ulkomaille levitetty alkuperäinen versio oli kuitenkin menestys. Ongelmiin sensuurin kanssa törmäsivät myös Gemma di Sant’Eremo (1918), La moglie di Claudio (”Claudion vaimo”, 1918), La biondina (”Vaaleaverikkö”, 1923) ja eräät muut Menichellin elokuvat.Martinelli, s. 28–31, 50–51.

 Carlo Amaton Rinascimento Filmillä 
Vuonna 1918 Menichelli siirtyi tuottaja Carlo Amaton Rinascimento Filmille,Martinelli, s. 106. jolle hän teki muun muassa Eugenio Peregon ohjaamat Hänen lähimäisensä vaimo eli Lumottu puutarha (Il giardino incantato, 1918) ja La storia di una donna (”Erään naisen tarina”, 1920) sekä Amleto Palermin elokuvat Il romanzo di un giovane povero (”Köyhän nuorenmiehen romaani”, 1920), L’eta critica (”Vaarallinen ikä”, 1921) ja La seconda moglie (”Toinen vaimo”, 1922).

Vuosien kuluessa näyttelijän repertuaari laajeni, vaikka pohjimmiltaan hän esittikin aina samoja stereotyyppisen seksisymbolin variaatioita. Menichelliä ja hänen maneerejaan, ”menichellismoa”, ihailtiin ja jäljiteltiin, mutta elokuvakriitikkojen vastaanotto oli jakautunut. Diivan roolistaan näyttelijä irtautui vasta kahdessa viimeisessä työssään, Georges Feydeaun komedioihin perustuneissa elokuvissa La Dama di Chez Maxim (”Chez Maximin nainen”, 1923)  ja Occupati d’Amelia (”Amelian sulhaset”, 1923, julkaistu 1925).Martinelli, s. 31–33.

 Vetäytyminen elokuvauralta 
Ensimmäisen aviomiehensä kuoltua vuonna 1924 Menichelli meni naimisiin tuottajansa paroni Carlo Amaton kanssa. Hän vetäytyi saman tien julkisuudesta, hävitti kaikki muistot elokuvaurastaan ja omistautui täysin perheelleen. Milanossa asunut Menichelli torjui loppuun saakka kaikki esiintymis- ja haastattelupyynnöt, ja hän kuoli yleisön täysin unohtamana.Martinelli, s. 19, 34.

 Filmografia 
Vittorio Martinellin laatima filmografia käsittää 58 elokuvaa, joissa Pina Menichelli on esiintynytMartinelli, s. 65–130.. Niistä vain pieni osa on säilynyt. Suomessa on esitetty muutamia Menichelli-elokuvia, joista tuntemattomiksi jäävät Veripunaisia ruusuja ja Rakkaus antaa kaikki anteeksi eli Mitä nainen voi uskaltaa.

 Le mani ignote, 1913
 Zuma, 1913
 Pankkiiri eli Mustat korpit (Il banchiere), 1913
 Una tragedia al cinematografo, 1913
 A sipario calato, 1913
 Il lettino vuoto, 1913
 Il romanzo, 1913
 Checco è sfortunato in amore, 1913
 In contrasto, 1913
 I contrabbandieri di Bell’Orrido, 1913
 La barca nuziale, 1913
 Il siero del dottor Kean, 1913
 La porta chiusa, 1913
 Retaggio d’odio, 1914
 Scuola d’eroi, 1914
 La parola che uccide, 1914
 Veli di giovinezza, 1914
 Rinunzia, 1914
 Il grido dell’innocenza, 1914
 Giovinezza trionfa! (Il getto d’acqua), 1914
 Lulù (Un rendez-vous a Montmartre), 1914
 I misteri del castello di Monroe, 1914
 Turbine d’odio, 1914
 Ninna nanna (Il sorriso dell’innocenza), 1914
 Cajus Julius Caesar, 1914
 Maternità tragica, 1914
 La morta del lago, 1915
 Per amore di Jenny, 1915
 Alla deriva, 1915 Il sottomarino n. 27, 1915
 Alma mater, 1915
 Papà, 1915
 La casa di nessuno, 1915
 Il fuoco, 1915
 Tigre reale, 1916
 Più forte dell’odio è l’amore, 1916
 Dorinan tarina (La trilogia di Dorina), 1917
 Gemma di Sant’Eremo, 1918
 Una sventatella, 1918
 La passeggera, 1918
 L’olocausto, 1918
 La moglie di Claudio, 1918
 Hänen lähimäisensä vaimo eli Lumottu puutarha (Il giardino incantato, 1918)
 Il padrone delle ferriere, 1919
 Noris, 1919
 La storia di una donna, 1920
 La disfatta dell’Erinni, 1920
 Il romanzo di un giovane povero, 1920
 La verità nuda, 1921
 Le tre illusioni, 1921
 L’età critica, 1921
 La seconda moglie, 1922
 L’ospite sconosciuta, 1923
 La donna e l’uomo, 1923
 La dama di Chez Maxim, 1923
 Una pagina d’amore, 1923
 La biondina, 1923
 Occupati d’Amelia, 1923

 Lähteet 


 Viitteet 

 Aiheesta muualla 


Luokka:77.4 Elokuvataide
Luokka:Italialaiset näyttelijät
Luokka:Vuonna 1890 syntyneet
Luokka:Vuonna 1984 kuolleet