Taylorin sääntö

Taylorin sääntö on kehittäjänsä John B. Taylorin mukaan nimetty keskuspankkien rahapolitiikkasääntö, joka ohjaa optimaalisen ohjauskoron asettamista riippuen vallitsevasta inflaatiosta ja taloudellisista aktiviteeteista Kansantaloudellinen aikakauskirja 2/2010, 106 vsk.. 

 Alkuperäinen malli 
Taylorin sääntö määrää ohjauskoron muutoksia riippuen eroista toteutuneen ja tavoitellun inflaatio- ja tuotantotasojen eroista Taylor, John B. (1993). "Discretion versus Policy Rules in Practice". Carnegie-Rochester Conference Series on Public Policy 39: 195–214.. Sääntö voidaan esittää yhtälönä seuraavasti:

Tässä yhtälössä  on tavoiteltu lyhyen aikavälin ohjauskoron taso,  on inflaation taso (BKT-deflaattorilla mitattuna),  on tavoiteltu inflaation taso,  on oletettu reaalinen korkotaso tasapainotilassa,  on logaritmi reaalisesta bruttokansantuotteesta ja  on logaritmi lineaarisen trendin avulla lasketusta potentiaalisesta tuotannon tasosta. 

 Taylorin periaate 
Mallissa  ja  ovat vakioita, joiden tulisi olla arvoiltaan positiivisia. Määrittelemällä  saadaan Taylorin periaatteeksi nimetty ohjenuora, jonka mukaan inflaation noustessa yhden prosenttiyksikön ohjauskoron tulisi nousta enemmän kuin yhden prosenttiyksikön. Samoin määrittelemällä  Taylorin sääntö ohjeistaa ohjauskoron nostamista bruttokansantuotteen noustessa yli potentiaalisen tuotannon tason.

 Lähteet 

Luokka:Rahapolitiikka