Vartiokylän kaatopaikka

Vartiokylän kaatopaikka oli Helsingin Vartiokylässä vuosina 1954–1962 toiminut kaatopaikka. Se sijaitsi nykyisen Myllypuron alueella ja tunnetaan nykyisin myös nimellä ”Alakiventien alue”.

Tämä kaatopaikka on Helsingin tunnetuimman ympäristöonnettomuuden alkulähde. Sen paikalle rakennettiin osa Myllypuron asuinalueesta. Vuonna 1999 kaupunki myönsi alueella olevan ongelman. Seurauksena oli Alakiventiellä sijainneiden talojen purkaminen ja alla olleiden maa-alueiden joutuminen käsittelyyn.

Historia
Krepost Sveaborgiin liittyneet rakennustyöt
Paikalla oli sijainnut harju, ilmeisesti Botbyhöjden eli sittemmin Puotinharjuksi nimitetty paikka. Se oli sopiva soranottoon, ja sieltä otettiinkin muun muassa Krepost Sveaborg -linnoitteiden rakentamiseen vuosina 1915–1917 tarvittua soraa.

Kaatopaikkana
1950-luvulle tultaessa sora oli ilmeisesti hyödynnetty loppuun, tai muusta syystä paikalle syntynyt kuoppa oli soveliaampi muihin tarkoituksiin. Noihin aikoihin lähempänä kaupunkia, Herttoniemessä omakotitalojen, etenkin Kitusentien asukkaat alkoivat valittaa Siilitien ja Sopulitien risteyksessä olleen Herttoniemen kaatopaikan aiheuttamista hajuhaitoista.

Herttoniemeläisten sitkeyden ansiosta heidän lähellään sijainnut kaatopaikka suljettiin, ja uusi avattiin Botbyhöjdenin sorakuoppaan. Uusi sijainti oli siinä mielessä käytännöllisempi, että sen läheisyydessä asui vain yksi henkilö, suomea, ruotsia ja ranskaa puhunut Ossian Gauffin, jonka tausta oli Valloniassa.

Perimätiedon mukaan monttu vuorattiin savella ennen sen ottamista kaatopaikkakäyttöön. Sitten paikalle alettiin tuoda yhdyskuntajätettä, jopa eläinten raatoja, mutta myös jäteöljyä ja muuta teollisuusjätettä, kuten margariinitehtaan puhdistusjätteitä ja kaasulaitoksen jäterikkihappoa ja –lietettä.

Pian alueen reunusmetsät kellastuivat ja Gauffin sai kummastella pelto-ojiin ilmestynyttä öljyä. Kaatopaikan ympäristömyrkyt pääsivät kaatopaikkaa rajoittaneiden hiekkaharjujen läpi pohja- ja pintavesien mukana alapuolella olevaan metsikköön ja sieltä pelto-ojia ja Mustapuron kautta Marjaniemen siirtolapuutarhan lähistöltä mereen Marjaniemen uimarannan tuntumassa. Helsingin Sanomat raportoi näistä asioista heinäkuussa vuonna 1957 otsikolla Jäteöljy tuhoaa metsää Herttoniemessä seuraavasti:

Jopa 2,5 hehtaarin kokoisen metsäalueen puusto oli kuollut, kuolemaisillaan tai selvästi vahingoittunut. Lisäksi saastumisvaara uhkasi vielä ainakin 1 ha:n kokoista metsäaluetta.

Nyt kaupungin oli pakko reagoida tilanteeseen. Samana vuonna kaupungin kiinteistölautakunta kielsi jäteöljyn sekä muiden ympäristöä vaarantavien aineiden viemisen kaatopaikalle, mutta myöhemmin se joutui taloudellisista syistä sallimaan alueen käyttämisen kaasulaitoksen kaatopaikkana. Erikoisluvalla kaasulaitos sai jatkaa jätteidensä vientiä kaatopaikalle, kunhan se neutralisoisi rikkijätteensä ensin kalkilla.

Kaupunki kehotti rakennusvirastoaan valvomaan kaatopaikan käyttöä entistä tarkemmin — aiemmin sitä ei ilmeisesti ollut valvottu mitenkään, ajan tapojen mukaisesti — sekä ryhtymään välittömästi toimenpiteisiin sinne jo vietyjen ympäristölle vahingollisten aineiden aiheuttamien haittojen vähentämiseksi.

Eräs harvoista tähän kaatopaikkaan liittyvistä muistelmista julkaistiin Vartsikan (Vartiokylän) kotiseutumuistojen sivulta:

Näiden kaatopaikalla asustelleiden ”hurjannäköisten, mustien puliukkojen” kanssa, joita hiukan pelättiin, pojat löysivät yhteisen intressinkin: Puliukkojen pahvikoijien liepeillä kuhisi rottia, ja pojat ampuivat niitä ilmakivääreillä. Molemmat ihmisosapuolet olivat tyytyväisiä.

Kaatopaikalle vietiin myös kuormittain eksoottisia hedelmiä, joiden massadumppaus sodan jälkeisen pula-ajan hädin tuskin päätyttyä oli kenties hieman omalaatuista:

Myöhemmin, kun alueen ongelmat olivat alkaneet nousta esiin,

Kaatopaikkatoiminnan päättyminen 
Vuoden 1962 kesällä Vartiokylän kaatopaikka suljettiin, mutta ei kuitenkaan ympäristövaikutusten vuoksi. Virallisesti syy oli se, että paikka oli nyt täynnä. Koska se oli alun perin ollut sorakuoppa, se ei erottunut maastosta samalla tavalla kuin kaatopaikat yleensä. Kun alueelle sitten ruvettiin rakentamaan Myllypuron uutta asuinaluetta, ei vanha kaatopaikka tämän vuoksi kiinnittänyt ihmisten huomiota, ja uudet asukkaat lienevät olleet asiasta tietämättömiä.

Vaikka virallisesti paikka ei enää ollutkaan kaatopaikka, niin vuonna 1964 Helsingin Sanomat kirjoitti, että Jo hyvän aikaa on kaatopaikka ollut suljettuna, mutta jatkuvasti sen metsäiseen tienvarteen kaikessa hiljaisuudessaan kaadetaan jätekuormia. Poliisi ei ole tätä pystynyt estämään.

Vartiokylän kaatopaikan tilalle tulivat uusina avatut kaatopaikat Ison-Huopalahden kaatopaikka ja Vuosaaren kaatopaikka.

 Myllypuron asuinalue 
Kaatopaikan sulkemisen jälkeen alue lanattiin hiekkakentäksi, joka alkoi sieltä täältä kasvaa männyntaimea. Erään kerran kiertävä sirkus pystytti telttansa tälle hiekkakentälle.

Alue todettiin rakentamiseen sopivaksi 1970-luvulla. Rinteessä sijaitsevaan puroon valuvat jätevedet ja maaperän painuminen olivat tuolloin ainoita kaatopaikasta kertovia merkkejä. Paikalle rakennettiin kerrostaloja sekä päiväkoti. Ennen alueen loppukäsittelyä näkyvin merkki kaatopaikasta oli puron pohjalla oleva vaalea maalipigmentti.

Ongelmat paljastuvat
pienoiskuva|Alakiventien asuinrakennusten purkutöitä toukokuussa 2001. 
Vuosina 1996–1997 tutkittiin pohja- ja pintavesiä sekä maaperän huokoskaasua alueen ympäristökuorman selvittämiseksi. Tuolloin ei havaittu mitään hälyttävää.

Viemäritöiden yhteydessä marraskuussa 1998 kaivettiin kuitenkin esille ainesta, joka vaati tutkimusta. Samassa kuussa Viatek Oy ryhtyi tutkimaan asuinalueen maaperää (30 näytepistettä) ja kaatopaikka-alueen sisäisiä vesiä (seitsemän pohjavesiputkea). Samalla otettiin näytteitä päiväkodin, päiväkerhon ja joidenkin asuntojen sisäilmasta (yhteensä kuusi näytettä). Kun nämä tutkimukset 1999 valmistuivat, raportti osoitti, että suurimmat pitoisuudet ylittävät SAMASE (SAastuneiden MAa-alueiden SElvitys -projekti) ohjearvot monisatakertaisesti ja että saastuneen maa-alueen määrä on suuri. Alueelta löytyi PCB-, PAH- ja VOC-yhdisteitä sekä syanidia ja raskasmetalleja.

Kesäkuussa 1999 kaupunki järjesti alueen asukkaille tiedotustilaisuuden, jossa paljastui suunnitelma alueen evakuoimiseksi. Asukkaat olivat järkyttyneitä. Lopputulos oli, että alueen talot purettiin.

Vuokratalojen asukkaille tarjottiin asuntoja muualta, ja kaupunki osti omistusasunnot ”käypään hintaan” Alakiventie 8:sta. Tästä seurasi pitkällinen kiista Alakiventie 8:n asukkaiden kanssa siitä, mikä oli näiden asuntojen käypä arvo. Osassa asunnoista asuttiin marraskuun 2003 alkuun asti. Myös alun perin säilytettäväksi aiottu Alakiventie 4 purettiin. Vasta 2008 Helsingin käräjäoikeus antoi päätöksensä, jonka mukaan Helsingin kaupunki velvoitettiin maksamaan Alakiventie 8:n entisille asukkaille vahingonkorvauksia pakkomuuton aiheuttamista kustannuksista ja lisäksi oikeudenkäyntikulut.

Kunnostuksen lopputulos
Alueelle rakennettiin puisto, jonka keskelle tuli ”kartio”, johon loppusijoitettiin kaatopaikan reunoilta kunnostuksessa otettu jäte. Sitä on kuvattu muun muassa ”täytekakuksi, jossa on erilaisia kerroksia suojaamassa ytimen ’herkkuja’.” Kartio erottuu kartoissa ympyränä Roihupellon metrovarikon ja Kehä Ykkösen välillä ja näkyy myös satelliittikuvissa selvästi. Se on 20 metriä korkea, ja korkeutta korostaa vielä se, että kartio on harjun päällä. Kartion päälle rakennettiin vuonna 2021 kuntoportaat.  https://www.helsinginuutiset.fi/paikalliset/4300355 

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Vartiokylän kaatopaikka 
Kaatopaikkojen ympäristövaikutukset ja Helsingin entiset kaatopaikat. (Tanja Toivolan diplomityö) 
Esoteerinen maantiede ja periferiaterapia: Myllypuron sottatunturin genealogia
Myllypuro rakennettiin osin kaatopaikan päälle 
Kaatopaikka  (Martti Backman muistelee)

Luokka:Helsingin entiset kaatopaikat
Luokka:Ympäristökatastrofit Suomessa
Luokka:Täyttömäet
Luokka:Helsingin puistot
Luokka:Myllypuro
Luokka:Marjaniemi