Livio Lorenzon

Livio Lorenzon (6. toukokuuta 1923 Trieste – 23. joulukuuta 1971 Latisana) oli italialainen elokuvanäyttelijä, joka on kuuluisa lukuisista ”pahiksen” rooleistaan.

Lorenzon osallistui toiseen maailmansotaan, kokeili eri ammatteja ja työskenteli Radio Triesten kuuluttajana. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Nerino Florio Bianchin Ombre su Trieste (”Triesten varjot”, 1951), jossa hän esiintyi salanimellä Elio Ardan.

Siirryttyään Roomaan Lorenzon näytteli muutamissa italialaiskomedioissa kuten Dino Risin Il vedovo (”Leski”) ja Mario Monicellin Suuri sota (La grande guerra, molemmat 1959). Voimakaspiirteinen, kalju ja mustapartainen näyttelijä erikoistui pian seikkailu- ja peplum-elokuvien sadististen roistojen rooleihin, mutta esitti joskus myös positiivisia henkilöhahmoja. 1960-luvun loppupuolella Lorenzon esiintyi useissa spagettiwesterneissä käyttäen toisinaan taiteilijanimeä Charlie Lawrence. Hän teki myös parodiaelokuvia ja työskenteli televisiossa.

Lorenzon tunnettiin Cinecittàssa hyväsydämisenä juoppona. Hänen veljensä Gianni Solaro oli myös näyttelijä ja hänen vaimonsa toimi kuubalaisen Chelo Alonson sijaisnäyttelijänä.

Elokuvia
 Afrodite, dea dell’amore, 1958
 Goliat ja barbaarit, 1959
 Voittamaton gladiaattori, 1961
 Ursuksen kosto, 1961
 I sette gladiatori, 1962
 Zorro ja kolme muskettisoturia, 1963
 Ercole contro Roma, 1964
 Viimeinen gladiaattori, 1964
 Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili, 1964
 Ercole contro i tiranni di Babilonia, 1964
 Spartan gladiaattorit, 1964
 La vendetta dei gladiatori, 1964
 Il gladiatore che sfidò l’impero, 1965
 Hyvät, pahat ja rumat, 1966

Lähteet

Aiheesta muualla
 Elonet: Livio Lorenzon
 Internet Movie Database: Livio Lorenzon 

Luokka:Italialaiset näyttelijät
Luokka:Vuonna 1923 syntyneet
Luokka:Vuonna 1971 kuolleet