Friedrich Carl von Savigny

Savignyn teoksista tunnetuimpana pidetään pamflettikirjoitusta Vom Beruf unserer Zeit für Gesetzgebung und Rechtswissenschaft (1814, "Aikamme kutsumuksesta lainsäädäntöön ja oikeustieteeseen"), jossa hän vastusti aikansa kodifikaatioaatetta oikeusteoriansa perusteella ja josta tuli Saksan juristikunnan käytännön ohjenuora usean sukupolven ajan.Gylling, Mäkelä, Tontti (toim.) 2001, s. 257.Strömholm 1989, s. 298-299. 

Savignyn muihin kirjoituksiin kuuluvat etenkin roomalaista oikeutta käsittelevät teokset Geschichte des heutigen Römischen Rechts im Mittelalter (1815-1831, "Roomalaisen oikeuden historia keskiajalla") ja System des heutigen Römischen Rechts (1840-1849, "Nykyisen roomalaisen oikeuden järjestelmä"), joita on pidetty korkeatasoisina kirjallisina saavutuksina.Strömholm 1989, s. 299

 Elämä 
Savigny syntyi virka-aateliseen perheeseen, mutta jäi nuorena orvoksi ja hänestä huolehti holhooja, joka oli ammatiltaan juristi. Savigny opiskeli oikeustiedettä Marburgissa ja Göttingenissä sekä teki useita opintomatkoja muihin Saksan yliopistoihin. Savigny avioitui vuonna 1804 Kunigunde Maria Ludovica Catharina 'Gunda' Brentanon (1780–1863) kanssa, joka kuului saksalaisen romantiikan kannattajiin ja jonka sisarukset Bettina von Arnim ja Clemens Brentano olivat romantiikan ajan kirjailijoita. Savigny kieltäytyi joistakin professuureista, mutta lopulta otti vastaan ensin roomalaisen siviilioikeuden professuurin Landshutin yliopistossa ja vuonna 1810 Wilhelm von Humboldtin kutsumana professuurin vastaperustetussa Berliinin yliopistossa. Savigny toimi Berliinissä opettajana ja erilaisissa Preussin valtion korkeissa hallinto- ja tuomarintehtävissä kolmen vuosikymmenen ajan.

Savigny vastusti aikansa pyrkimyksiä koota ja yhtenäistää Saksan oikeus kansalliseksi lakikirjaksi. Tässä hänen vastustajanaan toimi etenkin oikeustieteilijä Anton Friedrich Thibau.Siltala 2010, s. 127. Lopulta Bürgerliches Gesetzbuch -siviililakikirja tuli voimaan Saksassa vuonna 1900.

 Oikeustiede 
Savignyn mukaan oikeus on historiallinen, orgaaninen ilmiö ja sen ensisijainen lähde on kansanhenki, joka tarkoittaa kansan oikeustajuntaa tai -vakaumusta. Oikeus on positiivista, millä hän ei kuitenkaan tarkoittanut asetettua oikeutta vaan oikeuden historiallista alkuperää, erotuksena luonnonoikeudesta. Oikeuden legitiimisyys ei perustu sen järkevyyteen, kuten luonnonoikeusopissa, vaan historialliseen kehitykseen ja kansan oikeustajuntaan. Savignyn mukaan oikeuden tulee saada kehittyä vapaasti kansan historiallisesti muodostuvan oikeustajunnan mukaisesti, eikä lainsäätäjä saa mielivaltaisesti puuttua tähän kehitykseen vaan sen tulee myötäillä kansan oikeustajuntaa. Hän eritteli oikeuden kehityksessä alkuperäisen kansanoikeuden (saks. Volksrecht), joka ilmeni tavanomaisena oikeutena ja oli osa kansan elämää ilman erillistä säädöspohjaa, ja nykyaikaisen, yhteisön toimintojen eriytymisen seurauksena muodostuneen juristioikeuden (saks. Juristenrecht), jonka muodostamisen ovat tehneet oikeusopinneet tulkitsemalla kansan oikeustajuntaa.Tuori 2007, s. 79-81.Siltala 2010, s. 127-126.Ervasti, Meincke (toim.) 2002, s. 26. Oikeustieteen tehtävänä on siis käsitteellistää oikeus systeeminä eli esittää historiallisesti määräytynyt oikeus tieteellisenä systeeminä.Gylling, Mäkelä, Tontti (toim.) 2001, s. 261. Savigny rinnasti oikeuden kehityksen kielen kehitykseen, yhdistäen oikeuden tarkasteluun keskeisiä ideoita historiallisesta kielitieteestä, mitä on pidetty hänen omaperäisimpänä teoreettisena innovaationaan.Gylling, Mäkelä, Tontti (toim.) 2001, s. 250, 269.

Savignyn mukaan oikeusjärjestelmä rakentuu oikeusinstituutioista, jotka ovat oikeussuhteiden tyyppejä tai perustavia malleja. Oikeussuhteet olivat tosiasiallisten elämänsuhteiden, jotka edustavat niiden aineellista puolta, ja näitä suhteita kuvaavien oikeuslauseiden, jotka edustavat niiden muodollista puolta, yhdistelmiä, ja oikeusinstituutiot oikeussuhteiden yhdistelmiä. Oikeussuhteet liittyvät lähinnä subjektiivisiin oikeuksiin, oikeusinstituutiot taas objektiivisesti olemassa oleviin järjestelyihin. Oikeusinstituutiot ja -suhteet ovat luonteeltaan orgaanisia, eli ne koostuvat toisistaan riippuvaisista ainesosista ja kehittyvät samanlaisten periaatteiden mukaan kuin elävä luonto. Savigny jakoi oikeusinstituutiot luonnollisiin oikeusinstituutioihin, jotka ovat "luonnollis-siveellisiä" eli rakentuivat ihmisen luonnolle, ja keinotekoisiin oikeusinstituutioihin, jotka ovat kokonaisuudessaan oikeusjärjestykselle alisteisia. Esimerkiksi avioliitto, isänvalta ja sukulaisuus olivat Savignyn mukaan luonnollisia oikeusinstituutioita. Savignyn käsitystä oikeusinstituutioista on verrattu 1900-luvun jälkipuolella kehittyneeseen institutionaaliseen oikeusteoriaan, jonka edelläkävijänä häntä on pidetty.Tuori 2007, s. 81-82.

Savignyn oikeustieteellinen tuotanto käsitteli pääosin yksityisoikeutta, ja häntä on pidetty myös Manner-Euroopan kansainvälisen yksityisoikeuden perustajana.Tuori 2007, s. 89Strömholm 1989, s. 299 Yksityisoikeudelliset oikeussuhteet ovat Savignylle yksilötahdon herruuden aluetta, jossa henkilöt käyttävät tahdonvaltaansa synnyttämään ja lakkauttamaan oikeussuhteita. Savigny esimerkiksi määritteli sopimuksen useampien liittymiseksi yksimieliseen tandonilmaisuun, jossa sillä, onko sopimus edullinen vai epäedullinen, ei ollut oikeudellista merkitystä.Gylling, Mäkelä, Tontti (toim.) 2001, s. 262 Savigny myös esitti oikeussubjektiuden merkitsevän oikeuskelpoisuutta eli kykyä olla oikeuksien ja velvollisuuksien haltija.Kurki 2018, s. 470

 Teokset 
 Das Recht des Besitzes, 1803
 Vom Beruf unserer Zeit für Gesetzgebung und Rechtswissenschaft, Heidelberg, 1814
 Geschichte des römischen Rechts im Mittelalter, 1815–1831
 System des heutigen römischen Rechts, Berliini, 1840–1849
 Vermischte Schriften, 1850
 Obligationenrecht, 1853
 Das Obligationsrecht als Theil des heutigen Römischen Rechts, 1851–1853.

Lähteet







Viitteet

 Aiheesta muualla 

Luokka:Saksalaiset oikeustieteilijät
Luokka:Saksalaiset professorit
Luokka:Vuonna 1779 syntyneet
Luokka:Vuonna 1861 kuolleet