Ferdinand II (Sisilia)

Ferdinand II (12. tammikuuta 1810 Palermo – 22. toukokuuta 1859 Caserta) oli Molempain Sisiliain kuningaskunnan kuningas vuosina 1830–1859. Hän hallitsi autoritaarisesti ja yksinvaltaisesti. Vallankumousvuoden 1848 aikana hän joutui hetkeksi myöntämään valtakunnalleen perustuslain, mutta kukisti pian vallankumouksen ja palasi absolutismiin.

 Tausta ja perhe-elämä 
Ferdinand II:n isoisä oli kuningas Ferdinand I. Hänen vanhempansa olivat silloinen kruununprinssi, myöhempi kuningas Frans I ja Espanjan infanta Maria Isabella. Isänsä ensimmäisestä avioliitosta Ferdinandilla oli myös sisar- ja velipuoli.

Nuoren prinssin kotiopetuksesta vastasi abotti Giuseppe Capocasale. Tämän lisäksi Ferdinand opiskeli myös politiikkaa ja sotatiedettä. Isänsä tavoin Ferdinand puhui äidinkielenään napolia.

Ferdinandin on kerrottu olleen hyvin älykäs ja hänellä oli niin hyvä muisti, että jopa yksittäisten sotilaiden nimet jäivät hänen mieleensä. Isänsä terveyden heikentyessä Ferdinand otti vastuuleen joitakin halllitsijan tehtäviä: esimerkiksi toukokuussa 1827 hänet nimitettiin maavoimien komentajaksi. Hän oppi hallitsijan tarvitsemat asiat perinpohjaisesti ja oli hyvin valmistautunut nousemaan kuninkaaksi.

 Avioliitto ja lapset 
Ferdinand II nai vuonna 1832 Sardinian ja Savoijin prinsessan Maria Kristiinan, jonka isä oli kuningas Viktor Emmanuel I. Heille syntyi yksi poika, kruununprinssi ja tuleva kuningas Frans II. Kuningatar Maria kuoli vuonna 1836 poikansa synnytykseen.

Vuonna 1837 Ferdinand II avioitui toisen kerran Itävallan arkkiherttuatar Maria Teresian kanssa, joka oli arkkiherttua Kaarlen tytär. He saivat kaksitoista lasta, joista seitsemän eli aikuisiksi:

 Luigi (1838–1886), Tranin kreivi
 Alberto (1839–1844), Castrogiovannin kreivi
 Alfonso (1841–1934), Casertan kreivi
 Maria Annunziata (1843–1871), puoliso Itävallan arkkiherttua Kaarle Ludvig
 Maria Immacolata Clementina (1844–1899), puoliso Itävallan arkkiherttua Kaarle Salvator
 Gaetano (1846–1871), Girgentin kreivi, puoliso Espanjan prinsessa Isabel
 Giuseppe (1848–1851), Luceran kreivi
 Maria Pia (1849–1882), puoliso Parman ja Piacenzan herttua Roberto I
 Vincenzo (1851–1854), Melazzon kreivi
 Pasquale (1852–1904), Barin kreivi
 Maria Luisa (1855–1874)
 Gennaro (1857–1867), Caltagironen kreivi
Kuninkaana
Ferdinand II tuli hallitsijaksi isänsä kuoltua 8. marraskuuta 1830. Molempain Sisiliain kuningaskunnan sisäiset asiat olivat tuolloin kurjalla tolalla, joten Ferdinand II pyrki heti valtakautensa alussa parantamaan hallintoa, lakeja ja valtionvarojen tilaa. Liberaalit suhtautuivat häneen aluksi toiveikkaasti, sillä hän antoi poliittisille vangeille yleisen armahduksen ja palautti virkoihinsa upseereita, joita oli erotettu tasavaltalaisiksi epäiltyinä. Ferdinandin kaudella kuningaskuntaan rakennettiin myös nykyisen Italian alueen ensimmäinen rautatie, joka kulki Napolista Porticiin, jossa Ferdinandilla oli palatsi.

Ferdinandin kaudella kuningaskunta teollistui kovaa vauhtia ja sen merkittäviksi vientituotteiksi nousivat muun muassa pesukoneet, saippua, tulitikut, parfyymit ja pianot.

Vähitellen Ferdinand II kuitenkin omaksui yhä autoritaarisemman politiikan ja alkoi käyttää armeijaa, poliisia, urkkijoita ja sensuuria poliittisen liberalismin tukahduttamiseen. Hän joutui tukahduttamaan useita kapinoita, joista kuuluisin oli niin sanottujen Bandieran veljesten johtama kapina vuonna 1844.

 Vuoden 1848 vallankumous 
Sisilian Palermossa puhkesi 12. tammikuuta 1848 menestyksekäs vallankumous, joka sai myös Napolin liberaalit astumaan esiin vaatimustensa kanssa. Ferdinand II katsoi olevansa pakotettu myöntämään 29. tammikuuta valtakunnalleen perustuslain, joka perustui Ranskan vuoden 1830 peruskirjaan. Kuningas joutui nimittämään samalla liberaalin hallituksen. Hän joutui Napolin liberaalien painostuksesta muuttaman perustuslakia myöhemmin vielä demokraattisempaan suuntaan sekä hyväksymään huhtikuussa 1848 joukkojen lähettämisen Pohjois-Italiaan sotimaan Itävaltaa vastaan Italian yhdistymisen puolesta. Sisilian saaren parlamentti julisti 13. huhtikuuta Bourbonien vallan päättyneen Sisiliassa.

Kun Ferdinand II vastusti Napolissa huhtikuussa valitun parlamentin julistamista perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi, Carlo Troyan liberaalihallitus erosi. Kuninkaan vallankaappausta pelänneet radikaalit ja kansalliskaartilaiset ryhtyivät pystyttämään pääkaupungin kaduille barrikadeja. Ferdinand määräsi tulittamaan kaupunkia sitä ympäröineistä linnakkeista ja otti sen takaisin haltuunsa 15. toukokuuta uskollisina pysyneiden sotajoukkojen, sveitsiläisrykmenttien ja katuköyhälistön (lazzaroni) avulla. Murskattuaan kaiken vastarinnan Ferdinand palautti valtansa seuraavan kolmen päivän aikana syrjäyttämällä perustuslain, hajottamalla parlamentin, nimittämällä konservatiivisemman hallituksen ja kutsumalla Itävaltaa vastaan lähetetyt joukot takaisin.

Kesäkuussa 1848 järjestetyissä vaaleissa valittiin uusi parlamentti, joka ei kuitenkaan saanut koskaan todellista valtaa. Kuninkaan vastaista vastarintaa esiintyi mantereella tämän jälkeen vain Calabriassa, mutta se nujerrettiin heinäkuussa 1848. Syyskuussa Ferdinand II lähetti 20 000 miehen armeijan valtaamaan Sisiliaa. Messinan valtauksen yhteydessä kaupunkia pommitettiin ankarasti tykkitulella, jopa vastarinnan päättymisen jälkeenkin, minkä ansiosta Ferdinand sai lempinimen ”kuningas pommi” (Bomba). Englannin ja Ranskan väliintulo pakotti Ferdinandin tekemään lokakuussa 1848 aselevon Sisilian kapinallisten kanssa, mutta maaliskuussa 1849 hän jatkoi saaren valtausta ja lakkautti kokonaan Napolin parlamentin. Palattuaan yksinvaltaiseen hallintoonsa Ferdinand II rankaisi ankarasti vallankumouksiin osallistuneita kansalaisia tavalla, joka tuomittiin monissa Euroopan maissa. Hän ei kuitenkaan antanut ulkomaisen mielipiteen vaikuttaa maansa sisäisiin asioihin. Vuonna 1850 Ferdinandin valtakunnassa arvioitiin olevan noin 20 000 poliittista vankia.

Ferdinand tarjosi vuosina 1848–1850 Gaetan linnoituksesta turvapaikan paavi Pius IX:lle, joka oli joutunut pakenemaan Roomasta. Ferdinand lähetti myös joukkojaan paavin pyynnöstä kukistamaan Rooman tasavaltaa vuonna 1849.

 Viimeiset vuodet 
Kun Ferdinandia vastaan oli joulukuussa 1856 tehty murhayritys, hän julisti Napolin piiritystilaan ja vetäytyi Casertaan, jossa vietti viimeiset vuotensa. Hän eristäytyi aiempaa voimakkaammin kansalaisistaan pelätessään uusia henkeensä kohdistuvia salaliittoja. Ferdinand II kuoli vain 49-vuotiaana, ja hänen kuolemansa on arvioitu vauhdittaneen Italian yhdistymistä, koska Ferdinandilla oli sinnikäs persoona ja suuri armeija. Molempain Sisiliain kuningaskunnan romahtamiseen seuraavana vuonna.

 Kunnianosoituksia 

 Sisilialaiset 

 55x55px Pyhän Januariuksen ritarikunnan ritari (suurmestari)
 55x55px Pyhän Ferdinandin ja ansion ritarikunnan suurristi (suurmestari)
 55x55px Konstantinolaisen Pyhän Yrjön ritarikunnan tuomarisuurristi (suurmestari)
 55x55px Pyhän Yrjön ja jälleenyhdistymisen ritarikunnan suurristi (suurmestari)
 55x55px Frans I:n ritarikunnan suurristi (suurmestari)

Lähde:

 Ulkomaalaiset 

 55x55px Pyhän Tapanin ritarikunnan suurristi (Itävalta-Unkari, 1832)
 55x55px Uskollisuuden ritarikunnan ritari (Baden, 1853)
 55x55px Zähringenin leijonan ritarikunnan suurristi (Baden, 1853)
 55x55px Leopoldin ritarikunnan suurristi (Belgia)
 55x55px Elefanttiritarikunnan ritari (Tanska)
 55x55px Pyhän Hengen ritarikunnan ritari (Ranska, 1821)
 55x55px Pyhän Ludvigin ansioritarikunnan suurristi (Parma, 1851)
 55x55px Mustan kotkan ritarikunnan ritari (Preussi, 1832)
 55x55px Pyhimmän ilmoituksen ylimmän ritarikunnan ritari (Sardinia, 1829)
 55x55px Kultaisen taljan ritarikunnan ritari (Espanja, 1821)
 55x55px Pyhän Joosefin ritarikunnan suurristi (Toscana)

 Galleria 

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Vuonna 1810 syntyneet
Luokka:Vuonna 1859 kuolleet
Luokka:Molempain Sisiliain kuninkaat