Kastemekko

Kastemekko on ristiäisissä käytetty lapsen juhla-asu. Se on ensisijaisesti kirkollinen vaate ja seurakuntaan liittymisen juhlapuku.

 Kastemekon historiaa 
Kastettavan vaatteeksi on vakiintunut, yleensä valkoinen, kastemekko. Jo alkuseurakunnassa kastettavat riisuivat kasteen kuluessa vanhan pukunsa pois ja pukivat ylleen valkoiset vaatteet. Tällä eleellä kuvattiin kasteen sisältöä, jossa ihminen siirtyi vanhasta uuteen, pahan vallasta Kristuksen valtaanParviainen 1987, 47. Raamatussa puhutaan kasteen yhteydessä monesti uusiin vaatteisiin pukeutumisesta ja vanhojen riisumisesta. ”Sillä kaikki te, jotka olette Kristukseen kastetut, olette Kristuksen päällenne pukeneet” (Raamattu, Gal. 3:27). Valkoinen väri kastevaatteen värinä kuvaa iloa, kiitollisuutta ja puhtautta ja se on myös Jumalan, Kristuksen, taivaan enkelien ja pyhien symbolinen väri. Liturgisena värinä valkoista käytetään kirkkovuoden suurina juhlapäivinä kuten jouluyönä ja joulupäivänä, pääsiäisyönä ja pääsiäispäivinä sekä loppiaisena ja mikkelinpäivänäElämän juhlaa 2013. Kastettu kirkon jäsen pukee valkean vaatteen, itse asiassa kastemekon, toisen kerran ylleen päästessään ripilleParviainen 1987, 32. 

Kastepuku on aikojen saatossa muuttunut monien vaiheiden kautta sellaiseksi kuin se tänä päivänä perinteisenä tunnetaan. Keskiaikainen tapa kietoa vauva valkeaan vaippaan tai kapaloon on muuttunut kasteviitan tai kastepussin  kautta mekkomaiseksi lapsen ensimmäiseksi juhla-asuksiLehto 1988, 37. Aspforsin (2004, 25) mukaan lapsi on voitu kastaa myös kasteliinassa, eli eräänlaisessa suojaliinassa, tai franssiliinassa, jolloin liina oli pienempi. Talvisin saatettiin käyttää myös isoa villahuivia tai saalia päällysvaippana.

Meidän aikamme perinteisen kastemekon, valkoisen ja pitkähelmaisen puvun historia on lähes 200 vuotta vanhaLehto & Lönnqvist 1988, s. 32. 1700-luvun vapaamielisen aatevirtauksen tuloksena alettiin kiinnittää erityistä huomiota lasten terveellisempään pukemiseen ja kritisoitiin tiukkaa pakettikapalointia. Vuosisadan lopulla vaikuttanut uusklassinen naisten pukumuoti, jossa piirteitä haettiin antiikista, omaksuttiin myös lasten pukuihin ja valkoinen väri juhla-asuihin. 1830-luvulla jopa pikkulasten vaatteissa siirryttiin edeltävästä yksinkertaisuudesta mahtaileviin ja yksityiskohtaisiin vaateluomuksiin. Helmat, jotka ennen ulottuivat vain hieman yli lapsen jalkojen, kasvoivat nyt jopa metrin mittaan. Samalla helmoihin tuli myös täytettä ja hihoihin puhvimallia, kuten vanhemmilla lapsilla ja naisilla oli ajan tavan mukaisesti vaatteissaan.Ewing 1989, s. 76. Perinteisinä materiaaleina pikkulasten vaatteissa ja alusvaatteissa olivat pellava ja puuvilla, mutta uusien tuulien myötä uudet materiaalit, kuten flanelli, nostivat suosiotaanEwing 1989, s. 78. Naisten muotipuvussa tapahtuneet vaihtelut jättivät jatkossakin jälkensä kastepuvun malliin, mutta kaikille aikakausille yhteiseksi piirteeksi jäivät valkoinen väri, ohuet materiaalit sekä valkokirjonnan käyttö koristelussaLehto 1988, 32. Tapa ilmaista lapsen sukupuoli vaaleanpunaisella tai -sinisellä värillä on tuoreempi kuin puvun kokovalkoinen perinne. 1800-luvun loppupuolella ohuelle mekolle tarpeellisen vuorikankaan väriksi saatettiin valita juuri sukupuolen mukainen väri tai vaihtoehtoisesti sinisten tai punaisten silkkinauharuusukkeiden avulla ilmaistiin lapsen sukupuoliLehto 1988, 34. Suomessa varhaisin tieto helsinkiläisen vauvan kastevaatteista on vuodelta 1649, jolloin kapteeniluutnantti Påvel Persson Juutin leski omisti lapsen ristiäisvaatteet. Lapsi kapaloitiin ensin siihen aikaan kalliista ruskeasta sametista valmistetulla kapalovyöllä, jonka jälkeen puettiin kastepuku. Se oli todennäköisesti hihaton suorakaiteen muotoinen kasteviitta, joka nyöritettiin lapsen kaulaanLehto & Lönnqvist 1988, s. 23. Kiiltävä silkki tai villamoaree olivat sadan vuoden ajan kasteviittojen materiaaleja, ja tällaisia hienoja ja koristeellisia kastepukuja käyttivät siis varakkaampi porvaristo, kauppiaat ja virkamieskunta.Lehto & Lönnqvist 1988, s. 24. Pula-aikana ja sairaaloiden joukkokastetilaisuuksissa kastemekot ovat olleet yksinkertaisia mekkoja, jotka koristeltiin kukilla tai joskus kastettava saatettiin kääräistä vain harsovaippaanRostedt 2003, 12.

Kastepuvun hankinta ja käyttötavat ovat myös muuttuneet ajan saatossa. Lähes koko 1800-luvun ajan kastemekon käytön perinne rajoittui säätyläisten ja kaupunkilaisten piiriin, kun maaseudulla se yleistyi vasta 1900-luvun puolellaLehto 1988, 34.. Varattomampien keskuudessa kastemekkojen lainaamisella onkin historiassa pitkät perinteet. Aikaisempina vuosisatoina ristiäisasun sai lainaksi esimerkiksi kätilöltä tai pappilasta. Kummit, jotka lasta käyttivät ristillä, saattoivat myös teettää lapselle ristimäasunKaivola 1998, 40. Kastepukuihin liitetyt voimakkaat tunteet kumpuavat perheen ja suvun historiasta. Kastepuku voi olla yhdistävä tekijä monenkin sukupolven taakse ja siksi arvokasNorri ym. 1962, 34. Suvun jatkuvuutta korostamaan on tapana ollut kirjailla pukuun kaikkien siinä kastettujen lasten nimet sekä joko syntymä- tai kastepäivämäärätLehto 1988, s. 34. Roininen ja Kämäräinen (2003, 48) painottavat mekossa kastettujen ylöskirjaamista yhä: ”Jos kastemekko on hyvin vanha ja kulkenut suvussa polvelta toiselle, sitä ei pidä koristella uudelleen. Ainoa lisä, jonka perintöpukuun voi tehdä, on nimikirjaimien ja kastepäivän kirjominen mekon helmaan. Jos ei kuitenkaan halua turmella kallisarvoista pukua mutta mielii silti säilyttää muistot tuleviin kastetilaisuuksiin, voi hankkia kauniin laatikon, johon kastemekko tilaisuuden jälkeen siististi viikataan. Laatikkoon asetetaan lisäksi pieni vihko, johon kastetilaisuuden jälkeen kirjoitetaan kastettavan nimi, kastepäivä ja -paikka, kasteen suorittaja ynnä kummien ja kenties muidenkin vieraiden nimet. Lisäksi vihkoon voidaan merkitä lapsen syntymäpaikka sekä -pituus ja -paino. Näin saadaan kastejuhlasta toiseen – ja sukupolvelta toiseen – siirtyvä perheen viehättävä muistoesine.” 

Nykypäivän kastemekot eivät enää noudata vain yhtä tyylisuuntaa, vaan perinteikästä mallia varioidaan monella tavalla. Käsin tehtyjä mekkoja arvostetaan ja niitä tehdään yhä. Virkkunen (1958, 15–16) mainitsee valmistusmateriaalien käyttöön esimerkiksi äidin tyllihunnun tai hienosti kirjaillut silkkiliinat, jotka ovat yhä yleisiä lähtökohtia suunnittelulle tai materiaaleiksiVirkkunen (1958, 15-16) .

 Lähteet 
Elämän juhlaa. 2013. Elämän juhlaa-Kirkkovuosi 2011.  Liturgiset värit. Valkoinen. Verkkosivusto Uskotoivorakkaus. Helsingin seurakuntayhtymä. Haettu 17.2.2013: http://uskotoivorakkaus.fi/Teemat/matkalla/elaman-juhlaa-2013-kirkkovuosi-2011
Ewing, E. 1986. History of children´s costume. London: Batsford
 Kaivola, T. 1998. Lasten juhlat: rotinoista rippikouluun. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura.
 Lahti, R. 1960. Tammen käsityöoppaat N:o 3. Valkokirjontaa ja aitopitsiä. Helsinki: Tammi.
Lehto, M.-L.;& Lönnqvist, B. 1988. Ensimmäinen juhlapuku, Den första festdräkten. Helsinki: Helsingin kaupunginmuseo.
 Parviainen, J. 1987. Kodin kirkolliset juhlat: Kaste, rippijuhla, häät ja hautajaiset. Porvoo: WSOY.
 Raamattu. [ei pvm]. Uusi testamentti. Matt. 28:18-20. 
 Roininen, K. 2003. Kodin parhaat juhlat. Helsinki: WSOY.
 Rostedt, A. 2003. Elämän ensimmäinen suuri juhla. Jyväskylä: Gummerus Kustannus Oy.
 Virkkunen ??
 Norri ??
Viitteet

 Aiheesta muualla 

Luokka:Juhlapuvut
Luokka:Kaste