Longqing

Keisari Longqing (, 4. maaliskuuta 1537 – 5. heinäkuuta 1572), alku­peräiseltä nimeltään Zhu Zaihou (, oli Kiinan Ming-dynastian kahdes­toista keisari, joka hallitsi vuosina 1567–1572. Vuodesta 1539 lähtien hän oli Yun prinssi (裕王). Hänen aika­kausi­nimensä Longqing merkitsee suurta ylistystä.

Hallitsijakausi

Keisari Jiajingin kuoltua Longqing sai perinnöksi valta­kunnan, joka oli pitkään jatkuneen huonon hallinnon ja korruption jäljiltä seka­sortoisessa tilassa. Todettuaan, kuinka suuren seka­sorron hänen isänsä oli pitkänä hallitsija­kautenaan saanut aikaan, Longqing päätti uudistaa hallituksen ottamalla uudestaan palvelukseensa hänen isänsä viralta panemia lahjakkaita virka­miehiä, joista tunnetuimpia oli Hai Rui. Hän myös erotti hallituksesta korrup­toitu­neet virka­miehet, varsinkin taolaiset papit, joita Jiajing oli suosinut siinä toivossa, että saisi sillä tavoin keisari­kunnan oloja parannetuiksi. Longqing myös aloitti uudestaan ulko­maan­kaupan Euroopan ja Afrikan sekä muiden Aasian maiden kanssa. Kiinan alueen turvaamiseksi nimitettiin useita kenraaleja, joiden oli vartioitava sekä maa- että merirajoja. Samalla linnoitettiin Zhejiangin ja Fujianin rannikoiden satamat, jotta Jiajingin aikana jatkuvaksi vitsaukseksi käyneet meri­rosvot saatiin pidetyksi loitolla. Longqing karkotti myös Altan Khanin johtaman mongoli­armeijan, joka oli tunkeutunut Kiinan muurin etelä­puolelle ja saavuttanut Pekingin­kin. Pian sen jälkeen mongolien kanssa tehtiin rauhan­sopimus, joka teki myös mahdolliseksi Kiinan ja mongolien välisen hevos- ja silkkikaupan.

Longqingin hallitus­kausi ei muutoin suuresti poikennut edellisten Ming-keisarien hallitus­kausista. Ominaista hänelle oli suuri luottamus eunukkeihin. Yksi heistä, Meng Cong, jonka oli esitellyt Long­qingin pää­ministeri Gao Gong, pääsi johtamaan hovia Long­qingin valtakauden lopulla. Meng muun muassa välitti hoviin turkkilais­syntyisen tanssijattaren Nu Er Huahuan, jonka kauneuden sanotaan vieneen hallitsijalta kaiken huomion osakseen. Hallitsija­kauden lupaavasta alusta huolimatta Longqing pian hylkäsi hallitsijan toimensa ja keskittyi henkilö­kohtaiseen huvitteluun. Hallitsija­kautensa lopulla hän myös palautti virkoihinsa taolaisia pappeja, jotka hän itse oli aikaisemmin erottanut.

Kuolema ja perintö

Longqing kuoli vuonna 1572, vain 35 vuoden ikäisenä. Onnettomuudeksi maa oli yhä rappio­tilassa hallitsevan luokan korruption vuoksi. Ennen kuolemaansa hän oli antanut ministeri Zhang Juzhengille tehtäväksi valvoa valtion asioita. Zhangista tuli myös Longqingin seuraajan, vasta 10-vuotiaan keisari Wanlin tärkein neuvon­antaja.

Longqing hallitsi vain kuusi vuotta, ja häntä seurasi hänen poikansa Wanli. Longqingin kerrotaan myös kärsineen puhe­viasta, jonka vuoksi hän änkytti puhuessaan julkisesti. Häntä pidetään yleensä yhtenä Ming-dynastian vapaa- ja avara­mielisimmistä hallitsijoista, mutta häneltä puuttuivat hallitsijan kipeästi tarvitsemat kyvyt, ja vähitellen hänen omat henkilö­kohtaiset huvinsa alkoivat kiinnostaa häntä yhä enemmän valta­kunnan hallitsemisen sijasta.

Longqing haudattiin Zhaolingiin Ming-dynastian hauta-alueelle.

Lapset
 Zhu Yi (15. lokakuuta 1555 – 11. toukokuuta 1559), keisarinna Li Zhuangon poika. 
 Zhu Yixun (1563–1620), keisari Wanli.
 Zhu Yiling (1565–1566). 
 Zhu Yiliu (1568–1614), prinssi Lu.

Lähteet 

Luokka:Kiinan keisarit
Luokka:Vuonna 1537 syntyneet
Luokka:Vuonna 1572 kuolleet