Suomi 1940-luvulla

Suomi 1940-luvulla oli vajaan neljän miljoonan asukkaan maatalousyhteiskunta, joka oli joutunut silloisen itänaapurinsa Neuvostoliiton kanssa sotaan. Sodat hallitsivat vuosikymmenen alkupuoliskoa, vuosikymmenen loppupuolisko oli sodan jälkipyykin pesemistä ja vaaran vuosien aikaa. Sotatila alkoi Suomessa 30. marraskuuta 1939 ja päättyi 26. syyskuuta 1947. Varsinaisten sotatoimien aika kesti Suomen osalta yhteensä noin kolme ja puoli vuotta: talvisota käytiin 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940 ja jatkosota 25. kesäkuuta 1941 – 19. syyskuuta 1944. Lisäksi Pohjois-Suomessa käytiin niin kutsuttu Lapin sota saksalaisia vastaan. Poliittiseen päätöksentekoon vaikutti Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen toteutumista Suomessa vuosina 1944–1947 valvonut Liittoutuneiden valvontakomissio.

Neljännesvuosisadan kestänyt ensimmäisen tasavallan aika päättyi vuonna 1944. Seurannutta toisen tasavallan aikaa kesti 1990-luvun alkuun. Yle.fi/opintoradio 

Sota oli poikkeusaikaa myös sikäli, että korkeakulttuurin ja populaarikulttuurin edustajat vetivät yhtä köyttä. Militarismi oli suomalaisessa taide-elämässä verraten vähäistä. Eniten sitä esiintyi keskinkertaisissa seikkailukirjoissa.Sininen laulu, s. 177 Kevyessä musiikissa sitä ilmensi esimerkiksi "Eldankajärven jää". Suomalaiset elokuvat olivat ajankohtaan nähden maltillisia, enimmäkseen tehtiin eskapistisia pukudraamoja ja komedioita. Myös musiikin alalla kartettiin militaristista rummutusta; sotavuosien kestävimpiä kevyen musiikin kappaleita on rauhaa hehkuva "Kodin kynttilät".Sininen laulu, s. 201

Kulttuurituotteet olivat erittäin suosittuja sota-ajan Suomessa. Sodan päätyttyä ja elintason alkaessa pikkuhiljaa nousta äänilevyjen, kirjojen, elokuvien, teattereiden ja muun kulttuurin kulutus paradoksaalisesti kääntyi jyrkkään laskuun. Ravintolat ja tanssit nousivat suosioon.Täysiä vuosia: vuoden 1949 muotokuva, s. 82 ja 83

Politiikka
Valtio

1940-luvulla Suomen valtiollinen itsenäisyys oli vaarassa. Sotien seurauksena Suomi menetti suurimman osan Karjalasta sekä Sallan ja Petsamon. Levottoman vuosikymmenen aikana Suomen tasavallan presidenttinä toimi neljä henkilöä:

Kyösti Kallio (1937–1940)
Risto Ryti (1940–1944)
Gustaf Mannerheim (1944–1946)
Juho Kusti Paasikivi (1946–1956).

Äänioikeusikäraja oli 24 vuotta vuosina 1906–1944. Äänestämään pääsi, mikäli oli täyttänyt 24 vuotta ennen vaalivuoden alkua.Eduskunta.fi  Ikäraja laskettiin 21 vuoteen vuonna 1944. Äänestysaktiivisuus 1940-luvun eduskuntavaaleissa oli huomattavasti korkeampi kuin edellisellä vuosikymmenellä, vuoden 1948 vaaleissa äänesti 78,2 % äänioikeutetuista.Stat.fi

Heinäkuussa 1939 valittu eduskunta istui sotien takia peräti kuusi vuotta. Eduskuntavaalit Suomessa järjestettiin 1940-luvulla kahdesti, vuosina 1945 ja 1948.

Pääministereinä toimivat 1940-luvun aikana Risto Ryti, Jukka Rangell, Edwin Linkomies, Antti Hackzell, Urho Castrén, J. K. Paasikivi, Mauno Pekkala ja K.-A. Fagerholm. Ryti ja Paasikivi johtivat kumpikin kahta hallitusta. Rangellin hallitus nousi vuonna 1943 hallitusten ikätilaston kolmannelle sijalle, jolta sen syrjäytti Pekkalan hallitus vuonna 1948.Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1960, s. 192. Helsinki: Otava, 1959.

Valvontakomission painostuksesta Suomessa jouduttiin loppuvuonna 1945 järjestämään sotasyyllisyysoikeudenkäynti, jossa kahdeksan jatkosodan aikaista johtavaa suomalaista poliitikkoa tuomittiin vankeusrangaistuksiin. Komission poistuttua Suomesta vuonna 1947 kaikki tuomitut vapautettiin vielä ennen vuosikymmenen loppua.Yrjö Soini: Kuin Pietari hiilivalkealla, takakansiteksti. Helsinki: Otava, 1956.

Puolueet
Suurimpia puolueita olivat SDP, Suomen Kansan Demokraattinen Liitto ja Maalaisliitto. Äärivasemmiston puolueet sallittiin ensimmäisen kerran itsenäisen Suomen historiassa vuoden 1945 vaaleissa.

SDP:n opposition kansanedustajat, niin kutsutut kuutoset erotettiin puolueesta syksyllä 1941 ja tuomittiin talvella 1942 kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Heidät vapautettiin Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen nojalla syksyllä 1944, ja palattuaan pian tämän jälkeen eduskuntaan he muodostivat Sosialistisen eduskuntaryhmän. Vuonna 1930 säädetyt kommunistilait kumottiin ja Suomen Kommunistisen Puolueen toiminta sallittiin lokakuussa 1944. Tämän jälkeen perustettiin Suomen Kansan Demokraattinen Liitto, jonka kantavina voimina olivat SKP ja Sosialistisen eduskuntaryhmän kansanedustajat.Jukka Tarkka ja Allan Tiitta: Itsenäinen Suomi: seitsemän vuosikymmentä kansakunnan elämästä, s. 171. Helsinki: Otava, 1987.

Isänmaallinen kansanliike lakkautettiin Moskovan välirauhansopimuksen tulkinnan nojalla syksyllä 1944, ja puolueen kansanedustajien asettuminen ehdolle vuoden 1945 eduskuntavaaleihin estettiin. Lisäksi kymmenen nimeltä mainitun SDP:n, Maalaisliiton ja Kokoomuksen kansanedustajan ehdokkuus vuoden 1945 vaaleissa kiellettiin. He saivat vaalikelpoisuutensa takaisin vasta vuoden 1951 vaaleissa.

Kunnat

Vuonna 1936 valittujen kunnanvaltuutettujen toimikausi venähti yhdeksään vuoteen toisen maailmansodan takia. Suomessa järjestettiin 1940-luvulla kahdet kuntavaalit, vuosina 1945 ja 1947.

Kunnallisvaaleissa äänestysaktiivisuus oli alempi kuin eduskuntavaaleissa, mutta korkeampi kuin aiempien vuosikymmenien kunnallisvaaleissa. Kuntavaalien äänestysprosentti nousi ensimmäisen kerran yli 50:n vuonna 1945.https://web.archive.org/web/20061231045353/http://www.vaalit.fi/uploads/3kmnryp.pdf

 Lainsäädäntöä 
 1940 Pika-asutuslaki
 1941 Liikevaihtoverolaki
 1945 Maanhankintalaki
 1945 Etunimilaki
 1947 Laki Suomen Akatemiasta
 1948 Lapsilisälaki
 1948 Tuberkuloosilaki
 1949 Arava-lait

Aluemuutokset
Suomi luovutti Neuvostoliitolle alueen, jonka maapinta-ala oli 42 934 km². Viipurin lääni menetti alueestaan lähes kolme neljäsosaa; läänin läntinen osa jäi Suomen puolelle ja se sai nimekseen Kymen lääni 1. maaliskuuta 1945. Kuopion lääni menetti laajoja alueita neljästä maalaiskunnasta ja Tohmajärveltä 50 hehtaaria. Pohjois-Suomesta luovutettiin Petsamo sekä suuret osat Sallasta ja Kuusamosta. Lisäksi Suomi vuokrasi Uudellamaalla sijaitsevan Porkkalan Neuvostoliitolle. Tämän 385 km²:n laajuisen alueen oli määrä olla vuokralla puoli vuosisataa, mutta Neuvostoliitto palautti sen Suomen haltuun vuonna 1956.http://www.doria.fi/bitstream/handle/10024/69295/vara101_1940_1945.pdf?sequence=1 Suomen luovuttama alue vastasi laajuudeltaan esimerkiksi Tanskan ja Viron koko pinta-alaa.

Viipurin läänin kaupungeista Suomen valtiolliselle alueelle jäivät Hamina, Kotka ja Lappeenranta. Neuvostoliiton alueelle jäivät Käkisalmi, Sortavala ja Viipuri. Läänin kauppaloista suurin, Lauritsala, jäi Suomen alueelle; merenrantakauppala Koivisto ja Laatokan rannalla sijainnut Lahdenpohja jäivät Neuvostoliiton alueelle. Kokonaisuudessaan luovutettuja maalaiskuntia oli 40 ja osittain luovutettuja 27. Kuudesta maalaiskunnasta siirrettiin Neuvostoliiton puolelle pieni, asumaton osa.

Luovutetuilla alueilla ja Porkkalassa asui yhdeksäsosa Suomen väestöstä ja niiden osuus maapinta-alasta oli kahdeksasosa.

Taulukko: Luovutettujen alueiden ja Porkkalan väkiluvut 31. joulukuuta 1940Doria.fiDoria.fi

  Luovutetun alueen väkiluku   Osuus läänin väkiluvusta  Osuus Suomen väkiluvusta  Osuus siirtoväestä  Maapinta-ala (km²)  Osuus läänin maa-alasta  Osuus Suomen maa-alasta Viipurin lääni  397 757  65,17 %  10,76 %  93,52 %  22 973,3  71,5 %  6,6 % Kuopion lääni  9 050  2,32 %  0,24 %  2,13 %  2 007,6  5,3 %  0,6 % Oulun lääni  1 904  0,63 %  0,05 %  0,45 %  1 638,1  2,8 %  0,5 % Lapin lääni  8 663  6,32 %  0,23 %  2,04 %  16 314,9  14,8 %  4,7 % Porkkalan vuokra-alue¹  7 927  1,34 %  0,21 %  1,86 %  384,9  3,4 %  0,1 %
  Yhteensä  425 301  -  11,51 %  100,00 %  43 318,8  -  12,4 %

¹Palautettiin Suomelle 26. tammikuuta 1956.

Demografia

Suomen väkilukua tilastoitiin 1940-luvulla sekä kirkonkirjojen ja väestörekisterin että henkikirjojen mukaan. Vuosikymmenen alkupuoliskolla väkiluku kasvoi sodasta huolimatta. toisen maailmansodan alla väkiluku oli noin 3,7 miljoonaa, kaudella 1940–1945 väkimäärä kasvoi noin prosentin, kaudella 1945–1950 syntyivät suuret ikäluokat ja väkimäärä kasvoi seitsemisen prosenttia muuttotappiosta huolimatta. 1940-luvun lopussa Suomen väkiluku oli 3 988 000.http://tilastokeskus.fi/til/synt/tau.html

Kokonaishedelmällisyysluku ja sen mukana syntyvyys heilahtelivat voimakkaasti sotavuosina. Sotaväen kotiuttamiset ja rintamatilanne heijastuivat varsin suoraan syntyvyyteen. Huippuunsa hedelmällisyys kohosi vuosina 1947 ja 1948, jolloin se oli 3,47. Imeväiskuolleisuuden lasku jatkui sotatilasta huolimatta, kaudella 1941–1945 luku oli 61,4 promillea, kun se 1930-luvulla oli ollut yli 70.Doria.fi, s. 74/337

Kuolleisuus ja siirtolaisuus pienensivät ikäluokkia nopeaan tahtiin. Vuosien 1906–1912 suurista ikäluokista eli 28–34-vuotiaista oli loppuvuonna 1940 jäljellä kaksi kolmasosaa. Yli satavuotiaita oli vain kuusi henkeä. Vertailu vuoden 2012 tilanteeseen kertoo yhteiskunnan muutoksesta muuttotaseen ja terveysolojen suhteen. Vuonna 1982 Suomessa tilastoitiin 66 106 elävänä syntynyttä, 30-vuotiaita vuonna 2012 oli 71 610. Vuonna 1910 tilastoitiin 92 984 elävänä syntynyttä, 30-vuotiaita vuonna 1940 oli 65 691. Vuonna 1962 tilastoitiin 81 454 elävänä syntynyttä, 50-vuotiaita vuonna 2012 oli 75 442. Vuonna 1890 tilastoitiin 77 860 elävänä syntynyttä, 50-vuotiaita vuonna 1940 oli 36 011.Doria.fi 75/121http://tilastokeskus.fi/til/synt/tau.htmlhttp://tilastokeskus.fi/til/vaerak/tau.html

Suomen itsenäistymisvuonna 1917 ja sen jälkeen syntyneitä oli vuoden 1940 lopussa 1 590 077 eli noin 43 % väestöstä. 1940-luvulla Suomessa tilastoitiin 893 919 elävänä syntynyttä ja 549 541 kuollutta. Vuosina 1940, 1941 ja 1944 kuoli yli 70 000 suomalaista. Selvästi suurempia kuolleiden määriä oli tilastoitu ainoastaan kriisivuosina 1868 ja 1918.http://tilastokeskus.fi/til/kuol/tau.html

Taulukko: Suomalaisten ikäluokat  1836-1940 vuosien 1940 ja 2012 näkökulmista.
 Synnyinvuosi  Elävänä syntyneitä   Ikäluokkaan kuuluvialäsnä Suomessa vuonna 1940¹  Läsnäolevat prosenttia syntyneistä  Ikäluokkaan kuuluviaSuomessa vuonna 2012  1940  65 849  62 860  95,5 %  41 425 1939  78 164  72 343  92,6 %  47 424 1938  76 695  71 054  92,6 %  45 118 1937  72 319  67 091  92,8 %  41 597 1936  68 895  64 609  93,8 %  38 543 1935  69 942  65 169  93,2 %  37 579 1934  67 713  62 850  92,8 %  34 663 1933  65 047  60 186  92,5 %  31 697 1932  69 352  63 432  91,5 %  31 899 1931  71 866  65 501  91,1 %  30 995 1930  75 236  69 116  91,9 %  29 961 1929  76 011  68 247  89,8 %  27 409 1928  77 523  68 929  88,9 %  24 939 1927  75 611  66 713  88,2 %  21 758 1926  76 875  67 499  87,8 %  19 382 1925  78 260  69 407  88,7 %  17 310 1924  78 057  67 932  87,0 %  14 236 1923  81 961  70 756  86,3 %  12 373 1922  80 140  68 189  85,1 %  9 806 1921  82 165  69 896  85,1 %  8 150 1920  84 714  71 378  84,3 %  6 322 1919  63 896  53 585  83,9 %  3 858 1918  79 494  61 901  77,9 %  3 228 1917  81 046  61 434  75,8 %  2 410 1916  79 653  59 014  74,1 %  1 623 1915  83 306  61 299  73,6 %  1 170 1914  87 577  63 897  73,0 %  762 1913  87 250  63 455  72,7 %  487 1912  92 275  66 210  71,8 %  (709 yli 100-vuotiasta) 1911  91 238  65 614  71,9 %  1910  92 984  65 691  70,6 %  1909  95 005  65 951  69,4 %  1908  92 146  63 747  69,2 %  1907  92 457  63 725  68,9 %  1906  91 401  60 955  66,7 %  1905  87 841  57 216  65,1 %  1904  90 253  57 616  63,8 %  1903  85 120  53 752  63,1 %  (Vanhin suomalainen 2012) 1902  87 082  53 147  61,0 % 1901  88 637  52 629  59,4 % 1900  86 339  50 063  58,0 % 1899  88 358  49 672  56,2 % 1898  89 106  48 710  54,7 % 1897  82 330  45 135  54,8 % 1896  81 656  44 108  54,0 % 1895  81 783  44 159  54,0 % 1894  76 206  40 436  53,0 % 1893  73 030  38 069  52,1 % 1892  76 433  38 091  49,8 % 1891  82 128  39 403  48,0 % 1890  77 860  36 011  46,3 % 1889  77 881  35 398  45,5 % 1888  80 172  36 066  45,0 % 1887  81 724  36 132  44,2 % 1886  78 576  34 332  43,7 % 1885  75 129  32 058  42,7 % 1884  78 147  32 247  41,3 % 1883  76 378  31 086  40,7 % 1882  76 053  30 110  39,6 % 1881  72 436  27 055  37,4 % 1880  74 784  27 362  36,6 % 1879  76 150  27 078  35,6 % 1878  70 275  24 763  35,2 % 1877  74 831  25 193  33,7 % 1876  70 759  22 974  32,5 % 1875  69 521  22 182  31,9 % 1874  70 898  21 859  30,8 % 1873  68 422  19 820  29,0 % 1872  66 189  18 720  28,3 % 1871  66 567  18 140  27,3 % 1870  63 748  17 374  27,3 % 1869  58 395  14 994  25,7 % 1868  43 757  9 535  21,8 % 1867  59 164  10 176  17,2 % 1866  58 853  9 743  16,6 % 1865  62 780  9 521  15,2 % 1864  71 307  10 081  14,1 % 1863  64 983  8 436  13,0 % 1862  66 328  7 272  11,0 % 1861  66 534  6 615  9,9 % 1860  63 183  5 669  9,0 % 1859  61 454  4 734  7,7 % 1858  62 070  4 080  6,6 % 1857  55 610  3 333  6,0 % 1856  61 319  2 755  4,5 % 1855  60 370  2 296  3,8 % 1854  62 949  2 070  3,3 % 1853  58 398  1 639  2,8 % 1852  58 069  1 249  2,2 % 1851  62 955  1 050  1,7 % 1850  58 269  757  1,3 % 1849  60 320  506  0,8 % 1848  58 021  407  0,7 % 1847  53 211  290  0,5 % 1846  51 604  239  0,5 % 1845  54 884  146  0,3 % 1844  53 124  92  0,2 % 1843  53 597  69  0,1 % 1842  54 806  31  0,1 % 1841  49 440  12  <0,1 % 1840  49 794  4  <0,1 % 1839  47 804  Ikäluokka kuollut  0 % 1838  44 652  1  <0,1 % 1837  44 080  Ikäluokka kuollut  0 % 1836  43 290  1  <0,1 % Tuntematon  -  13  - Yhteensä    3 695 617 

¹Mukana myös Suomen ulkopuolella syntyneet.

Taulukko: Väkiluvut ja pinta-alat lääneittäin henkikirjojen mukaan vuosina 1930, 1940 ja 1950. Doria.fiDoria.fiDoria.fi

  1930   1940  1950  Muutos 1930–1940   Muutos 1940–1950 Uudenmaan lääni¹  476 524  551 341  657 061  +15,7 %  (+27,7 %) Turun ja Porin lääni  492 538  497 858  627 556  +1,1 %  +26,1 % Hämeen lääni  373 021  393 351  546 796  +5,5 %  +39,0 % Viipurin lääniKymen lääni²  571 285  621 830  309 964  +8,8 %  - Mikkelin lääni  198 798  195 755  240 512  -1,5 %  +22,9 % Kuopion lääni  366 525  378 795  469 670  +3,3 %  +24,0 % Vaasan lääni  529 819  503 213  609 246  -5,0 %  +21,1 % Oulun lääni  371 013  290 767  356 980  (+13,7 %)  +22,8 % Lapin lääni  -  131 224  166 336  -  +26,8 % Ahvenanmaa  23 296  21 265  22 961  -8,7 %  +8,0 %
  Suomi  3 402 819  3 586 399  4 007 082  +5,4 %  +11,7 %

¹Anjala, Elimäki, Iitti, Jaala ja Kuusankoski siirrettiin Kymen lääniin vuonna 1949.  Kuntien yhteenlaskettu väkiluku 1. tammikuuta 1949 oli 46 594 henkikirjojen mukaan ja 1. tammikuuta 1950 vastaavasti 47 202.Doria.fi Uudenmaan läänin väestömuutos vuosina 1940–1950 laskettu vuoden 1940 alueen mukaan. ²Viipurin lääni vuosina 1930 ja 1940. Kymen lääni vuonna 1950.

Suomen laillinen väkiluku 31. joulukuuta 1940 oli 3 887 217. Siirtolaisista puhuttiin poissaolevana väestönä. Maassa asuvan väestön lukumääräksi arvioitiin 3 730 000 henkeä. Virallinen läsnäoleva väestömäärä oli 3 695 617 henkeä.Doria.fi 10–13/121, 69/121

Suomen maa-ala vuonna 1939 oli noin 348 477 km² ja vuonna 1949 noin 305 450  km², keskimäärin yhtä suomalaista kohden maata oli vuonna 1939 noin 9,42 hehtaaria, vuonna 1949 vastaavasti noin 7,66 hehtaaria.Doria.fi, s. 33/341Doria.fi, s. 23/345

Avioliitot
Avioliitot yleistyivät 1940-luvulla. Kaudella 1931–1940 solmittiin 7,9 avioliittoa tuhatta asukasta kohden, kaudella 1941–1950 puolestaan 9,8. Huippuvuonna 1946 Suomessa solmittiin lähes 50 000 liittoa. Samana vuonna tilastoitiin yli 12 000 avioliiton kuuden ensimmäisen kuukauden aikana syntynyttä lasta. Vuoteen 1950 mennessä lähes 40 % Suomen väestöstä oli avioliitossa, kaksi vuosikymmentä aiemmin luku oli ollut 32 %. Erityisen avioituneita olivat 40–49-vuotiaat miehet, joista 84,1 % oli aviossa vuonna 1950.Doria.fi

Avioliittoon vihittyjen mediaani-ikä laski 1940-luvulla. Vuonna 1940 miesten mediaani-ikä avioliiton solmimishetkellä oli 28,2 vuotta, naisten puolestaan 24,8 vuotta. Vuonna 1950 vastaavat luvut olivat 26,5 ja 24,1.

Toisen maailmansodan jälkeen myös avioerojen määrä kasvoi voimakkaasti. Kaupungeissa avioerointensiteetti oli moninkertainen maaseutuun verrattuna. Purkautuneet liitot olivat sangen tuoreita, sillä avioerointensiteetin kasvun myötä purkautuneiden liittojen kestämisajan mediaani laski useita vuosia. Osin tämä johtui siitä, että useita sota-ajan poikkeusoloissa solmituista liitoista ei saatu sovitetuiksi rauhanaikaiseen elämänmenoon, joten ne purettiin.

Sotalesket ja -orvot
Toisen maailmansodan seurauksena kuoli tai katosi 85 555 suomalaista. Noin 90 % kaatuneista ja kadonneista oli 20–40-vuotiaita miehiä. Talvisodan taisteluissa kuolleista noin puolet oli perheellisiä, jatkosodassa luku oli noin neljännes. Alle 45-vuotiaista suomalaisista aviovaimoista joka 17. oli toisen maailmansodan päättyessä leski. Sotalesket erottuivat muista leskistä, heitä on luonnehdittu ylistämällä alistetuiksi naisiksi, joiden ihmissuhteet olivat ympäristön tarkkailun ja arvioinnin kohde. Heidän toimeentulonsa oli heikkoa. Valtiolta saatu korvaus vastasi sataprosenttisen sotainvalidin saamaa korvausta.Jatkosodan pikkujättiläinen 2007, 467 Sodasta selvinneille miehille lesket olivat varteenotettava kumppanivaihtoehto. Kun sotaleski avioitui uudelleen, valtio maksoi hänen kolmen vuoden eläkkeensä ja lesken eläketurva päättyi.Suomi silloin kerran, s. 25, 30, 32 ja 34

Sotaorvoiksi jäi Suomessa tilastojen mukaan 50 343 lasta. Tilastojen ulkopuolelle jäivät ne, joiden isän kuolintapaa ei pidetty statukseen oikeuttavana; itsemurhan tehneiden ja sotilaskarkureiden sekä onnettomuuksissa kotirintamalla kuolleiden isien lapsia ei pidetty sotaorpoina.Näre, Sari 2010: Sotaorpojen mykkä ikävä, teoksessa:Sodan kasvattamat, s. 124

Talouselämä


Toisen maailmansodan aikana Suomi eli valtiojohtoisessa sotataloudessa. Sodan pitkittyessä lähes kaikki tuotteet pantiin kortille, sodan jälkeen säännöstely purettiin asteittain siten, että viimeiset tuotteet vapautettiin 1950-luvulla. Suomen sosiaaliturvaa alettiin kehittää voimakkaasti 1940-luvulla.http://materiaalit.internetix.fi/fi/opintojaksot/9historia/sosiaaliturva/toisen_maailmansodan

Ensimmäinen sodanjälkeinen kahvilasti saapui Suomeen 24. helmikuuta 1946 S/S Herakleen mukana, kahvin säännöstely loppui 1954. Sokeri vapautui kortilta 1949 ja sen kulutus nousi yli kaksinkertaiseksi sotaa edeltäneisiin vuosiin verrattuna.Suomi silloin kerran, s. 187 ja 190 Säännöstelyaikaa olivat leimanneet erilaiset korviketuotteet sekä Ruotsista tapahtunut säännöstelytavaran, kuten kahvin ja sakariinin salakuljetus.

Suomen markka menetti 1940-luvulla suurimman osan arvostaan. Markan arvo laski niin paljon, että vuoden 1950 elinkustannusindeksi oli runsaat 900 % vuoden 1939 indeksistä. Siihen, mihin vuonna 1939 riitti sata markkaa, tarvittiin vuonna 1950 yli 900 markkaa. 

Taulukko: Suomen markan inflaatioprosentit vuosina 1939–1950:http://www.rahamuseo.fi/arvo_laskuri/laskuri_base.html 
  1939   1940  1941  1942  1943  1944  1945  1946  1947  1948  1949  1950 Inflaatioprosentti  1,76  19,05  18,08  17,69  13,07  6,36  40,22  59,30  29,93  34,64  1,67  13,95

Vuonna 1946 Suomen valtio otti kansalaisilta pakkolainan, tehtiin niin sanottu setelien leikkaus. Sotakorvaukset Neuvostoliittoon rasittivat taloutta, mutta toisaalta pakottivat kehittämään teollisuustuotantoa.

Suomen vienti romahti vuonna 1940, jolloin sen reaaliarvo oli 30 % edellisvuoden arvosta. Jatkosodan aikana vienti piristyi, mutta jäi selvästi pienemmäksi kuin 1930-luvulla. Koko kauppavaihto oli pienimmillään vuonna 1945, jolloin se oli vain 18,3 % vuoden 1935 tasosta. Vuonna 1946 kauppavaihto laajeni 2,7-kertaiseksi vuodesta 1945; vienti elpyi tuontia hitaammin, joten kauppataseen vajeesta muodostui krooninen ongelma. Ulkomaankauppa Neuvostoliittoon ja Britanniaan tyrehtyi sotavuosina, Saksan osuus Suomen kauppavaihdosta puolestaan oli 54 % kaudella 1941–1945. Sodan jälkeen vienti Britanniaan elpyi nopeasti, kauppasuhteet Saksaan sen sijaan olivat jonkin aikaa poikki. Ulkomaankauppa Ruotsin kanssa pysyi vakaana sodasta huolimatta. Kaupankäynti Yhdysvaltoihin ja muihin Euroopan ulkopuolisiin maihin oli vähäistä sotavuosina.Doria.fi

Suomen talouselämää sävyttivät vuosikymmenen jälkipuoliskolla vahvasti sotakorvaukset Neuvostoliitolle. Neuvostoliitto määritteli sotakorvausten arvoksi 300 miljoonaa dollaria vuoden 1938 rahanarvon mukaan. Korvaustoimitusten käyntiin saamista haittasivat pääoman puute ja vaikeudet raaka-aineiden saannissa. Vuosina 1945–1948 sotakorvaustoimitukset kattoivat keskimäärin viisi prosenttia Suomen kokonaistuotannosta ja 15–16 prosenttia valtion menoista. Sotakorvaustoimitusten käytännön sujumisesta vastasi Sotakorvausteollisuuden valtuuskunta, lyhyesti Soteva. Vuonna 1948 Neuvostoliitto alensi vielä jäljellä olleen korvaussumman puoleen.Seppo Zetterberg (toim.): Suomen historian Pikkujättiläinen, s. 748–749. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1987. 

Liikenne
Raideliikenne
Sota johti polttoainepulaan, joka puolestaan johti rautatieliikenteen lisääntymiseen. Valtionrautateiden vuoden 1940 matkustajaennätys rikottiin vasta seuraavan vuosisadan alussa.Vr-konserni.fi  Armeijan siirroissa sotien aikana ja siirtoväen evakuoinnissa vuosina 1940 ja 1944 juna oli keskeinen kulkuneuvo.Kimmo Levä (toim.): Kansakunta liikkeellä (Mobilia-vuosikirja 1993), s. 2. Kangasala: Vehoniemen automuseosäätiö, 1993. Vuoden 1940 Moskovan rauhan ja vuoden 1944 Moskovan välirauhan mukainen uusi Suomen itäraja katkaisi itäisen Suomen ratayhteydet, ja uusi Karjalan radan osuus Luumäeltä Parikkalan kautta Joensuuhun valmistui kokonaisuudessaan vasta 1960-luvulla.Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1962, s. 248. Helsinki: Otava, 1961.

Tieliikenne

Suurin osa yksityisistä henkilöautoista oli jäänyt syksyllä 1939 seisomaan polttoaineiden säännöstelyn alettua.U. E. Moisala: Auto Suomessa: auton kaupan, käytön ja korjaamotoiminnan historia vuoteen 1982, s. 132. Helsinki: Autoalan Keskusliitto ry ja Autotuojat ry, 1983. . Talvisodan sytyttyä etenkin kuorma-ja linja-autoja pakko-otettiin puolustusvoimien käyttöön.Moisala 1983, s. 144. Välirauhan aikana Jäämerentie ja Petsamon Liinahamarin satama olivat Suomen henkireikä ulkomaille.Levä (toim.), 1993, s. 9.

Sota-ajan ja ensimmäisten rauhan vuosien ilmiö olivat täpötäyteen ahdetut linja-autot. Suuri osa linja-autoista oli otettu armeijan käyttöön ambulansseiksi ja osa kalustosta oli seisomassa varaosa- ja rengaspulan vuoksi.Kirsti Lehtomäki (toim.): Linjakasta menoa (Mobilia-vuosikirja 2018, s. 37. Kangasala: Mobilia-säätiö, 2018. Armeijan käytöstä omistajilleen palautetut linja-autot vaativat perusteellisen kunnostuksen ennen kuin ne kelpasivat linjaliikenteeseen.Kimmo Levä (toim.): Maantien ässät (Mobilia-vuosikirja 2005), s. 44. Kangasala: Mobilia-säätiö, 2005. Vuonna 1949 saavutettiin ja ohitettiinkin linja-autoliikenteen vuoden 1939 taso.Lehtomäki (toim.), 2018, s. 37.

Yksityisautoilun kehitys pysähtyi sotavuosina, sillä autoja tarvittiin rintamalla. Tiukalla säännöstelyllä Suomen bensiinivarastot riittivät talvisodan yli.Moisala 1983, s. 133. Välirauhan ajasta lähtien autojen keskeiseksi voimanlähteeksi tuli puukaasutin eli häkäpönttö. Kaikkiaan Suomessa valmistettiin 43 028 puukaasutinta vuosina 1939–1944.Kaleva.fi Häkäpönttöjen käytön hankaluuden sekä niiden aiheuttamien häkämyrkytysten ja tulipalojen vuoksi niitä alettiin poistaa autoista heti bensiinin saannin helpottuessa vuosina 1947–1948.Leila Suutarinen (toim.): Suomen sotilas- ja erikoisajoneuvohistoriallisen museon näyttelyesite 1985, s. 14–15. Kangasala: Suomen sotilas- ja erikoisajoneuvohistoriallinen museo, 1985.

Kuorma-autojen ja linja-autojen tuonti alkoi uudelleen 1946, henkilöautoja tuotiin säännöstellen, sillä valtio halusi panostaa tuotannon tarpeisiin.Suomi silloin kerran, s. 360 Vuoden 1949 lopussa 80 prosenttia rekisterissä olleista henkilöautoista oli peräisin sotia edeltäneeltä ajalta.Kimmo Levä (toim.): Kansakunta liikkeellä (Mobilia-vuosikirja 1993), s. 74. Kangasala: Vehoniemen automuseosäätiö, 1993. Uusista henkilöautomerkeistä tunnetuin oli neuvostoliittolainen Moskvitš, jonka maahantuonti alkoi vuonna 1948.Levä (toim.), 1993, s. 84. Korpivaara Oy oli tuonut Škoda-autoja Suomeen ennen sotia, ja vuonna 1947 Helkama-konserni aloitti niiden tuonnin uudelleen.Moisala 1983, s. 216.

Liikenneverkko oli heikossa kunnossa jo ennen sotia. Valtionrautatiet oli tehnyt 1930-luvulla enemmän poistoja kuin investointeja.Suomi silloin kerran, s. 358 Sodan takia uudistuksia siirrettiin hamaan tulevaisuuteen. Sota-aikana tehtiin vain maanpuolustuksen kannalta tärkeitä tietöitä. Kyseessä olivat lähinnä Lappiin ja Koillismaalle rakennetut yhteydet.Kimmo Levä (toim.): TVH -valtion tiet (Mobilia-vuosikirja 2008), s. 20. Kangasala: Mobilia-säätiö, 2008. 1940-luvun loppupuolella päähuomio oli uusien yhteyksien rakentamisen asemesta sotavuosina rappeutuneen tie- ja rataverkon kunnostamisessa. Pohjois-Suomen tiestö oli Saksan joukkojen suorittaman tuhoamisen jäljiltä rakennettava käytännössä kokonaan uudelleen.Kimmo Levä (toim.), 2008, s. 29.

Meriliikenne
Meriliikennettä haittasivat vielä vuosia sodan jälkeen sodan aikaisista tappiosta sekä sotakorvausluovutuksista syntynyt laivakapasiteetin vajaus sekä merimiinat, joiden systemaattinen raivaustyö  jatkui Suomenlahdella vuoteen 1950 ja jälkiraivauksena vuoteen 1965 asti.Mattila, Tapani 1968. Merivoimiemme sodanjälkeinen miinanraivaustyö. Teoksessa: Suomen laivasto 1918-1968. Helsinki: Otava.

Arkkitehtuuri

Eräs suomalaisen sota-ajan arkkitehtuurin merkkiteos oli vänrikki ja sisustusarkkitehti Ilmari Tapiovaaran suunnittelema miehistöpirtti (korsu) AutoK/Karhussa Uutujärvellä. Ankeista oloista ja resurssien niukkuudesta huolimatta esteettisten ja funktionaalisten ihanteiden suhteen oltiin peräänantamattomia. Kyseisestä korsusta, kuten myös erinäisistä muista vastaavista, ilmeni hyvän suunnittelun ohella suomalaisten sotamiesten, "jermujen", vankka käsityötaito.Sininen laulu, s. 210

Jälleenrakennuskausi alkoi talvisodan jälkeen ja jatkui 1950-luvun puolelle. Asuntotuotanto painottui pientalorakentamiseen, sillä suurin osa suomalaisista asui maaseudulla. Arkkitehdit kehittivät lukuisia tyyppitalomalleja ja Rakennustieto-kortiston, jossa julkaistiin piirustuksia ja yksittäisiä standardeja.http://www.mfa.fi/jalleenrakennuska 

Sodan jälkeen suomalaisten kaupunkien liepeille metsiin alettiin rakentaa niin kutsuttuja metsälähiöitä. Funktionalismille ominainen avoimuutta korostava ja ilmansuunnat huomioon ottava tyyli yhdistettiin lähiörakentamiseen. Energiasta ja lasista oli pulaa, joten pula-ajan kerrostaloihin rakennettiin verraten pieniä ikkunoita. Ulkoseinissä suosittiin rappausta - paitsi sileää, myös roiskerappausta sekä harjattua tai kammattua rappausta. Huoneistokohtaiset parvekkeet alkoivat yleistyä. Pinnakaiteet värikkäine markiisikankaineen antoivat parvekkeille kevyen korimaisen vaikutelman.Rakennusperinto.fi 

Ajanjakson romanttisen suunnan selväpiirteisimpiä edustajia on Erik Bryggmanin suunnittelema, rinteen mukaan porrastettu Villa Nuuttila (1949) Kuusistossa.Täysiä vuosia: vuoden 1949 muotokuva, s. 111http://www.rky.fi/read/asp/r_kohde_det.aspx?KOHDE_ID=2661

Suomi menetti Karjalan myötä merkittäviä historiallisia arkkitehtonisia kokonaisuuksia, kuten Viipurin linnan ja Valamon luostarin. Neuvostoliittolaiset tuhosivat Eliel Saarisen suunnitteleman Viipurin rautatieaseman vuonna 1941.http://www.joet.info/viipurin_rautatieasema.html  Viipurissa oli myös merkittävää funktionalistisen kauden arkkitehtuuria, kuten Viipurin kaupunginkirjasto.

Muotoilu
Toisen maailmansodan aikana suomalainen muotoilu oli pitkälti naisten varassa. Nuorena kuollut Gunnel Nyman oli eräs aikakauden keskeisistä muotoilijoista. Hänen suunnittelemansa Morsiushuntu-maljakko (1947–1948) enteili suomalaisen muotoilun kultakautta, joka koettiin 1950-luvulla. Suomalaisen taideteollisuuden ulkomaiset kontaktit rajoittuivat sota-aikana lähinnä muihin Pohjoismaihin ja Saksaan. Ruotsissa suomalaisten kekseliäisyys herätti erityistä mielenkiintoa.

1940-luvulla suosittiin luonnollisia materiaaleja enemmän kuin edellisellä vuosikymmenellä. Muotia olivat rottinkihuonekalut ja isolehtiset kasvit. Julkisten tilojen valaisinmuotoilijana kunnostautunut Paavo Tynell mukaili suunnittelemissaan valaisimissa luonnonmuotoja.Täysiä vuosia: vuoden 1949 muotokuva, s. 119

Asuminen
Suomalaiset menettivät sotien seurauksena noin 125 000 asuntoa. Siten 1940-luvulla Suomessa vallitsi ennennäkemätön asuntopula, jonka johdosta  asuntoja alkoivat yksityisten lisäksi rakennuttaa kunnat ja aatteelliset tahot. Valtion asuntotuotantotoimikunta eli Arava perustettiin 1949 rahoittamaan asuntorakentamista halpakorkoisin lainoin. Rakennetut asunnot olivat pieniä, mutta niiden varustetaso pyrittiin saamaan mahdollisimman korkeaksi. Astiankuivauskaappien teollinen tuotanto aloitettiin 1948.

Aikakauden pääsääntoiseksi pientalotyypiksi muodostui puolitoistakerroksinen harjakattoinen ja lautaverhoiltu tyyppitalo, jota alettiin kutsua rintamamiestaloksi. Talotyyppi oli erittäin suosittu sekä esikaupunkialueilla että maaseudulla.

Kirjallisuus

Toisen maailmansodan aikana elämä oli hyvin rajattua, moni asia oli kielletty tai niistä oli pula. Vastapainoksi suomalaisen taiteen merkitys korostui. Välittömästi sodan jälkeisinä vuosina Suomen taide-elämä oli konservatiivista, uudet tuulet alkoivat puhaltaa hiljalleen 1950-luvun alussa. Uusia kustantamoita perustettiin vuonna 1945 poikkeuksellisen paljon, samaten uusia kirjoja julkaistiin runsaasti enemmän kuin sotaa edeltävänä aikana. Suomessa aiemmin heikosti tunnettua maailmankirjallisuutta alettiin kääntää suomen kielelle.Sininen laulu, s. 220.

Kirjamarkkinat olivat tarjontalähtöiset: kirjakauppiaille saneltiin, kuinka monta kappaletta kutakin teosta he saivat ostaa. Painokset myytiin nopeasti loppuun. Normaaliin, kysyntälähtöiseen tilanteeseen palattiin 1950-luvun alussa, kun säännöstely oli hellittänyt, ja muitakin tuotteita alkoi saada kortitta.Sininen laulu, s. 221.

Sota-ajan kuuluisimpia kirjallisia teoksia on Yrjö Jylhän talvisota-aiheinen runokokoelma Kiirastuli. Pentti Haanpään romaani Korpisotaa on niin ikään aikakautensa mestariteoksia. Erkki Palolammen avainromaani Kollaa kestää summasi sota-ajan tuntoja, ja sen nimestä on tullut sanonta.Sininen laulu, s. 177.

Viljo Sarajan Lunastettu maa voitti välirauhan aikana järjestetyn kilpailun parhaasta talvisotaa kuvaavasta romaanista. Teos kiellettiin 1944, kielto poistettiin 1958.http://www.akiranta.com/31 Haanpään Korpisotaa voitti samaisessa kilpailussa kolmannen palkinnon. Toiseksi tuli Eino Hosian Tuliholvin alla, joka kuvasi "sodan uutta todellisuutta", jossa määräävät aivan toiset lait kuin menneessä rauhanajan maailmassa. Kesällä 1944 ilmestynyt Yrjö Kokon Pessi ja Illusia oli eräs aikakauden menestyskirjoja.Sininen laulu, s. 213

Olavi Paavolaisen 1946 julkaistu sotapäiväkirja Synkkä yksinpuhelu otettiin kriittisesti vastaan. Paavolaisen epäiltiin väärentäneen sotapäiväkirjamerkintöjään; myöhemmin hänen teoksensa autenttisuutta ei kiistetty, ja hän sai Eino Leinon palkinnon vuonna 1960. Brita Polttilan mukaan eräs syy Paavolaisen kokemaan syrjintään saattoi olla se, että häntä pidettiin vasemmistolaisena. Polttila mainitsee myös Paavolaisen ja Hertta Kuusisen rakkaussuhteen erääksi antipatioita herättäneeksi tekijäksi.Sininen laulu, s. 224 ja 225.

1940-luvun jälkipuoliskon keskeisiä esikoiskirjailijoita oli Aila Meriluoto, jonka Lasimaalaus (1946) sai harvinaisen lämpimän vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta. Sirkka Seljan naivistinen ja vapaarytminen läpimurtoteos Taman lauluja julkaistiin 1945. Aaro Hellaakoski ja P. Mustapää tekivät paluun suomalaisen runouden huipulle sodan jälkeen. P. Mustapään (oik. tutkija Martti Haavio) keskeinen runokokoelma Jäähyväiset Arkadialle ilmestyi 1945.Sininen laulu, s. 226–229 Runoilijoista Elvi Sinervo ja Arvo Turtiainen loivat parhaat teoksensa sodan jälkeen.

Eino Leinon Seura perustettiin 1947.

Mika Waltari kirjoitti sotavuosina peräti yhdeksän kirjaa. Talvisotaa käsittelevä Antero ei enää palaa (1940) oli yksi merkittävimmistä Waltarin sota-ajan romaaneista.Sininen laulu, s. 180 Muista hänen sota-ajan teoksistaan mainittakoon historialliset romaanit Kaarina Maununtytär (1942) ja Tanssi yli hautojen (1944). Viimeksi mainitun nimi voitiin nähdä viittauksena siihen, että sotaoloissa tanssimista pidettiin paljolti sopimattomana 'tanssina yli hautojen' miesten kaatuessa taisteluissa ja surun kohdatessa omaisia kotirintamalla. Suomessa sovellettiin sota-aikana julkisten tanssien kieltoa, jota toisaalta rikottiin elvyttämällä historiallinen nurkkatanssiperinne.Suikkanen, Merita 2012: Kiellettyjen tanssien hurmaa - jatkosodan tanssikielto ja nurkkatanssikulttuuri 

Sodan jälkeisen ajan ja koko suomalaisen kirjallisuuden kestävimpiä teoksia on Waltarin Sinuhe egyptiläinen, joka tapahtumapaikoistaan ja -ajastaan huolimatta on yhteenveto sotavuosien Suomesta ja Suomen tilasta hävittyjen sotien jälkeen.Sininen laulu, s. 219 Sinuhe oli myös kansainvälinen menestys, eritoten Yhdysvalloissa.Sininen laulu, s. 224 1940-luvun lopulla ilmestyivät Waltarin järkälemäiset historialliset romaanit Mikael Karvajalka ja Mikael Hakim.

Helsingin Sanomien pakinoitsijaksi sota-aikana vuonna 1942 tullut Arijoutsi (Heikki Marttila) otti pelottomasti kantaa politiikkaan ja muihin ”vaaran vuosien” ilmiöihin pitäen tiukasti kiinni isänmaallisesta linjastaan. Ajoittain HS kieltäytyi julkaisemasta hänen tekstejään, ja vuonna 1946 silloinen sisäministeri Yrjö Leino kielsi hänen kirjoittamansa Syntymämerkki-revyyn esitykset ”hyvien tapojen vastaisina”. 

Satukirjailija ja taidemaalari Tove Janssonin Muumit näkivät päivänvalon sodan jälkeen. Muumipeikko ja pyrstötähti, Vaarallinen juhannus, Taikatalvi sekä Muumipappa ja meri julkaistiin 1946–1970. Muumiperheen sanomana oli "lempeä vapaus" ja "erilaisuuden kunnioittaminen".Sininen laulu, s. 249.

Teatteri
Talvisodan aikana teatteritoiminta oli pysähdyksissä. Jatkosodan aikana Puolustusvoimain viihdytysosasto järjesti lukuisia kiertueita. Tavallisimpia olivat viidestä seitsemään hengen kiertueet, joilla oli mukana muusikoiden ja lausujien lisäksi taikureita ja voimistelijoita. Tunnetuimpia hahmoja olivat Aku Korhosen Lapatossu ja Einari Ketolan Korpaali Möttönen. Esiintymiset järjestettiin kesäaikaan ulkosalla, muulloin niin kutsutuissa valistusparakeissa. Tunnetut näyttelijät, kuten Ansa Ikonen, Emmi Jurkka ja Tauno Palo kiertelivät rintamalla.Sininen laulu, s. 205 Sotateatteri kukoisti jatkosodan aikana.

Suomen Kansallisteatteri ja muut teatterit suosivat ohjelmistoissaan näytelmiä, joissa oli pääasiassa naisrooleja, sillä miesnäyttelijät olivat rintamalla. Sodan jälkeen Kansallisteatterin riippumattomuutta uhkasi Valtion teatterikomitea, joka pyrki perustamaan valtionteatterin.http://www.ennenjanyt.net/3-03/korsberg.htm

Radio
Suomalaisten sananvapaus oli radiotoiminnan osalta tarkkaan rajoitettua niin sotavuosina kuin myös niiden jälkeen. Vain Yleisradio sai lähettää radio-ohjelmia, ja nekin olivat luvanvaraisia. Vuonna 1945 Suomessa oli puoli miljoonaa radiolupaa eli runsaat 140 lupaa jokaista tuhatta asukasta kohti.Yle.fiKari Ilmonen: Tekniikka, kaiken perusta (Yleisradion historia 3), s. 191. Helsinki: Yleisradio, 1996. . Vuonna 1945 radioluvan hinta oli 200 markkaa (vuoden 2021 rahassa 26,90 euroa).Ilmonen 1996, s. 190.

Yleisradio järjesti välirauhan aikana vuonna 1940 ja uudelleen jatkosodan päätyttyä vuonna 1945 radiokeräyksen siirtoväen hyväksi. Vuoden 1940 keräyksen tuloksena jaettiin siirtoväelle 1 315 vastaanotinta.Eino Lyytinen ja Timo Vihavainen: Yleisradion historia 1 (1926–1949), s. 257. Helsinki: Yleisradio, 1996. .

Vuorineuvos Amos Anderson esitti omistamassaan Hufvudstadsbladetissa 5. toukokuuta 1944 Turun tuomiokirkon kellonlyöntejä radioitaviksi joka arkipäivä kello 12.00. Yleisradion ohjelmaneuvosto hyväksyi ajatuksen. Kun Viipuri 19. kesäkuuta 1944 joutui neuvostojoukkojen käsiin, Turun tuomiokirkon kellojen lyönnit kuultiin radiosta ensimmäisen kerran. Tasavallan presidentin puolison Gerda Rytin 16. heinäkuuta 1944 esittämä rukousvetoomus ”Isänmaa on vaarassa” lisäsi kellojen dramatiikkaa.Lyytinen & Vihavainen 1996, s. 205–207.

Yleisradion pääjohtajana vuodesta 1927 toiminut J. V. Vakio joutui tammikuussa 1945 jättämään paikkansa ”yleisten syiden” vuoksi.Lyytinen & Vihavainen, 1996, s. 42. Valtioneuvosto määräsi Hella Wuolijoen Yleisradion pääjohtajaksi huhtikuussa 1945, muodollisesti päätöksen teki Yleisradion hallintoneuvosto. Wuolijoki muutti radiotoimintaa sivistyksen ja kansanvalistuksen suuntaan, aloitettiin muun muassa Maamiehen tunti, Työmiehen tunti ja Pienoisparlamentti. Suomisen perhe sai kilpailijakseen Työmiehen perheen. Radioteatteri perustettiin Wuolijoen kaudella; kuunnelmat olivat Pienoisparlamentin lailla radion suosituinta ohjelmistoa. Outsiderin alias Aarne Haapakosken kirjoittama päivittäinen Kalle-Kustaa Korkki -jatkokuunnelma nousi vuosikymmenen lopulla yleisön suursuosikiksi. Wuolijoen aikana aloitettiin neuvostodiktatuuria kritiikittömästi ihannoivien ohjelmien esittäminen. Hänen kautensa Yleisradion johtajana päättyi kesäkuussa 1949.Sininen laulu, s. 242 ja 243Lyytinen & Vihavainen 1996, s. 273.

Radiovastaanottimia ei Suomessa toisen maailmansodan aikana valmistettu. Materiaalipulasta huolimatta tuotanto käynnistettiin uudelleen välittömästi sodan jälkeen. Vastaanottimien valmistuksessa käytettiin runsaasti kierrätysmateriaaleja. Maaseudun sähköistämättömissä talouksissa radiota kuunneltiin usein anodijännitekojeen voimalla.Eliaskokoelmat.fi 

Musiikki

Taidemusiikin ja viihdemusiikin väliset arvotuserot katosivat sodan aikana. Kansakunnan piti olla joka saralla mahdollisimman yhtenäinen, jotta sodasta olisi selvitty. Jyrkkään kahtiajakoon palattiin pian sodan päätyttyä. Sininen laulu, s. 198 Sotavuosina Suomessa oli tanssikielto. Sodan jälkeen tanssilavat nousivat suosioon ja saivat suorastaan taianomaisen merkityksen. Musiikkilajeista erityisen suosittua oli tango; sävellettiin suomalaisia tangoja ja sanoitettiin suomeksi ulkomaisia tangoja, kuten La Cumparsita, joka muualla maailmassa oli ollut soittotango.

Suuren määrän suosittuja iskelmiä 1930-luvulla säveltänyt Valto Tynnilä katosi talvisodassa.Peter von Bagh ja Ilpo Hakasalo: Iskelmän kultainen kirja, s. 114. Helsinki: Otava, 1986.  Arvi Tikkala, joka oli eniten levyttäneitä laulajia sotia edeltäneinä vuosina, kaatui Kollaanjoella maaliskuussa 1940.Von Bagh & Hakasalo 1986, s. 110. 

Kova, painava ja pudotessaan helposti särkyvä gramofonilevy oli koko 1940-luvun ajan ainoa musiikin tallennusmuoto. Suomessa heti sotien päätyttyä valmistettujen levyjen ongelmina olivat tavallistakin huonompi kestävyys ja äänen laatu. Uusia levyjä tehtiin jopa rikotuista levyistä keitetystä massasta, johon sekoittunut levyetikettien paperin selluloosa aiheutti kuuntelua häirinneen suhinan. Pahimmillaan gramofonin neula ei edes löytänyt levystä uraa.Marko Tikka ja Toivo Tamminen: Tanssiorkesteri Dallapé: suomijatsin legenda 1925–2010, s. 208. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2010. Ajalle kuvaavaa oli, että vuonna 1942 perustettu Rytmi-levy-yhtiö joutui alkuaikoinaan vaatimaan ostajalta uuden levyn hinnan lisäksi yhden vanhan levyn.Von Bagh & Hakasalo 1986, s. 188.

Harmony Sisters oli eräs sota-ajan suosikkikokoonpanoja; aikakauden menestyksekkäimpiä musiikkikappaleita oli trion tulkitsema Kodin kynttilät. Mieslaulajista suosittu oli Georg Malmstén, joka esitti toisaalta Reino Palmrothin (Pallen) propagandistisia kappaleita, toisaalta taiteellisesti korkeatasoista lyyristä tuotantoa, jonka kirkkain ilmenemismuoto oli George de Godzinskyn Äänisen aallot.Sininen laulu, s. 200 Viljo Vesterisen soittaman Säkkijärven polkan on kerrottu syksyllä 1941 estäneen neuvostoliittolaisten Viipuriin asettamien useiden radiomiinojen räjähtämisen ja jopa pelastaneen Viipurin linnan.Lyytinen & Vihavainen, 1996, s. 216.

Harmony Sistersin kolme sisarusta muutti Ruotsiin 1947. Vuosina 1946–1949 Suomea kiersi Sävel-Siskot Dallapén, Alvi Palhon yhtyeen ja Sävelpoikien mukana. Kodin kynttilät kuului myös Sävel-Siskojen suosikkinumeroihin, lisäksi heidän bravuureitaan olivat Mustat silmät ja Mexicana-rumba.Täysiä vuosia: vuoden 1949 muotokuva, s. 86 Suomalaislaulajista eniten levytyksiä 1940-luvun aikana teki nuori tenori Henry Theel, joka oli tehnyt läpimurron Helsingin Messuhallissa järjestetyssä aseveli-illassa. Vuonna 1945 hän levytti Toivo Kärjen säveltämän Liljankukan, josta tuli ikivihreä. Muista viihdetaiteilijoista poiketen Kärki ei ollut sotien aikana toiminut viihdytysjoukoissa, vaan hän oli palvellut tykistöupseerina Syvärillä ja kirjoittanut sävellyksiä puhdetöinään.Von Bagh & Hakasalo, 1986, s. 228. Olavi Virta oli laulajana 1940-luvun ajan vähitellen nouseva nimi, vaikka hän ei äänenkäytöltään vielä juuri erottunut muista laulajista. Hänen suurimman menestyksensä kausi oli vielä melko kaukana edessäpäin.Von Bagh & Hakasalo, 1986, s. 189.

Yleisradio aloitti iskelmäaiheiset kilpailunsa 1940-luvun lopulla: ensimmäinen iskelmäsävellyskilpailu julistettiin 1949. Voiton vei Kullervo Linnan sittemmin klassikoksi yltänyt valssi Kultainen nuoruus.http://pomus.net/001596 http://www.tangomarkkinat.fi/iskelma_tulee_suomeen.html 

Toimittaja Pekka Tiilikainen alkoi soittaa vuodesta 1945 lähtien juontamassaan Metsäradiossa kuuntelijoiden suureksi suosikiksi noussutta, Suomessa siihen saakka melko tuntemattoman amerikansuomalaisen Hiski Salomaan rallia Lännen lokari, jonka Salomaa oli levyttänyt Yhdysvalloissa 1920-luvun lopulla. Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki inhosi Lännen lokaria suunnattomasti, minkä Pekka Tiilikainen hyvin tiesi. Wuolijoki olisi halunnut muutoinkin nostaa radiossa soitettavan musiikin tasoa, sillä yleisö oli hänen mielestään sotavuosina liiaksi totutettu ”Malmsténin ja Pallen sekä saksalaisten renkutuksiin”.Lyytinen & Vihavainen 1996, s. 271. Sodanaikaiset asemiesillat ideoinut Palle (Reino Hirviseppä) organisoi tunnetulle kuplettien tekijälle J. Alfred Tannerille oamistamansa radio-ohjelman ja konserttikiertueen vuonna 1947, jolloin Tannerin kuolemasta tuli kuluneeksi 20 vuotta. Tannerin kuplettien osakseen saama valtava suosio osoitti, että vanhoillekin lauluille oli sodanjälkeisessä Suomessa suuri sosiaalinen tilaus. Tanner-kiertueen ansiosta sillä mukana olleet, Tannerin kupletteja tulkinneet Reino Helismaa ja Tapio Rautavaara pääsivät tekemään ensimmäiset levytyksensä.Timo Kalevi Forss: Reino Helismaa: sanoittajamestarin värikäs ja traaginen elämä, s. 48–49. Helsinki: Like Kustannus, 2021.

Tapio Rautavaara esitti uudenvuoden vastaanottajaisissa 31. joulukuuta 1949 erään päättyvän vuoden menestysiskelmistä, Kulkurin ja joutsenen. Seuranaan hänellä oli Ture Ara, Reino Helismaa, Birgit Kronström ja Nokipojat.Täysiä vuosia: vuoden 1949 muotokuva, s. 99

Vuosikymmenen aikana kuolleita taidemusiikin säveltäjiä olivat Ernest Pingoud vuonna 1942Toivo Haapanen ym. (toim.): Musiikin tietokirja (2. painos), s. 375. Helsinki: Otava, 1957., Väinö Raitio vuonna 1945Musiikin tietokirja, s. 392. ja Leevi Madetoja vuonna 1947.Musiikin tietokirja, s. 298.

Elokuvat


Sota-aikana elokuvateattereissa käytiin tiuhaan, ja lähes jokainen elokuva sai vähintään 400 000 katsojaa. Todellisuuspakoiset epookkituotannot keräsivät salit pullolleen: Kulkurin valssi sai ensi-iltansa välirauhan aikana tammikuussa 1941 ja keräsi miljoonayleisön; Kaivopuiston kaunis Regina (1941), Katariina ja Munkkiniemen kreivi sekä Valkoiset ruusut (1943) olivat niin ikään sotavuosien suosikkeja ja myöhempien vuosikymmenten ja -satojen ikivihreitä. Ajanjakson menestyselokuvat tapahtuvat menneisyydessä, 1800-luvun jälkipuoliskolla tai 1900-luvun alussa, niissä on pukuloistoa ja romantiikkaa jopa siirappimaisuuteen asti.

Sota-ajan elokuvien juoni rakentui usein väärille henkilöllisyyksille. Kaava oli tuttu jo 1930-luvun elokuvista: varakas mies esittää työmiestä, joka rakastuu yläluokkaiseen naiseen, seuraa sarja luokkaerojen ryydittämiä ongelmia, minkä jälkeen todelliset henkilöllisyydet paljastetaan ja päästään onnelliseen loppuun, joka usein ennakoi avioliittoa. Eräs muunnelma kaavasta on yläluokkainen nainen, joka syystä tai toisesta esittää piikaa. Elokuvassa Täysosuma (1941) kuvio käännettiin siten, että köyhä konekirjoittajatar esitti hienostonaista.

Aikalaiskuvauksista suosittuja olivat Suomisen perhe -elokuvat, joissa kuvataan eräänlaisen keskiluokkaisen malliperheen elämää. Viittaukset meneillään olevaan suursotaan ovat vähäisiä, kuten useimmissa ajan elokuvissa. Sota-ajan henkeen kuuluivat isänmaallispaatokselliset elokuvat, kuten Oi, kallis Suomenmaa (1940). Sodan jälkeen puolestaan tehtiin useita sukupuolitaudeista varoittavia "kuppaelokuvia".Peter von Bagh: Sininen laulu. Itsenäisen Suomen taiteiden tarina
 s. 255 1940-luvun jälkipuoliskon taiteellisesti vahvoihin suomalaiselokuviin lukeutuvat muun muassa Ilmari Unhon ”Minä elän” (1946), Teuvo Tulion Rakkauden risti (1946) ja Valentin Vaalan Ihmiset suviyössä (1948).

Kielenkääntäjä Lea Joutsenosta tuli 1940-luvun suosittu komedienne. Hän aloitti elokuvien sivuosissa 1930-luvun lopulla, näytteli sanavalmiita, itsenäisiä naishahmoja useissa elokuvissa 1940-luvulla ja lopetti valkokangasuransa vuosikymmenen lopussa. Leif Wager aloitti menestyksekkään uransa sota-aikana elokuvien ensirakastajana. Lasse Pöysti aloitti lapsinäyttelijänä Suomisen perhe -elokuvissa ja löi itsensä läpi. Vuosikymmenen jälkipuoliskolla elokuvan tähtitaivaalle nousivat muun muassa Martti Katajisto, Hillevi Lagerstam, Matti Ranin ja Eeva-Kaarina Volanen. Urheilijana ja laulajana kunnostautuneesta Tapio Rautavaarasta leivottiin ajan tavan mukaan myös filmitähti. Regina Linnanheimo alkoi näytellä sodan jälkeen hyveellisten naisten sijasta paheellisia, kieroutuneita naishahmoja. Helena Kara ja Hilkka Helinä olivat Linnanheimon ohella sotavuosien ”elämää suurempia” elokuvakaunottaria. Kestosuosikkeihin lukeutuivat myös Ansa Ikonen ja Tauno Palo, yhdessä ja erikseen, sekä Siiri Angerkoski ja Aku Korhonen.

 Ruoka 
Sotavuosina ruoasta oli pulaa, ja elintarvikkeita jouduttiin säännöstelemään. Pisimpään säännöstelyn piirissä olivat kahvi ja sokeri, joiden säännöstely alkoi jo ennen talvisotaa ja päättyi vasta 1954.Talvisodan historia, Osa 4, s. 296. Osa viljasta oli tuotava ulkomailta, etupäässä Saksasta. Lihaa, sokeria ja rasvaa oli tarjolla vain harvoin. Myös maitoa piti säännöstellä. Perunan kulutus sen sijaan kolminkertaistui sodan aikana, sillä siitä ei ollut pulaa. Vuosikymmenellä syötiinkin monenlaisia perunaruokia.

Parhaiten ruokaa riitti maaseudulla asuville, joilla oli karjaa sekä viljelyskelpoista maata. 1940-luvun suosituimpia ruokia olivat muun muassa herne- ja kalakeitto, veripalttu, maksalaatikko ja makkarakastike. Evakoiden uudelleenasuttaminen ympäri Suomea teki karjalanpiirakoista ja karjalanpaistista koko kansan herkkua tulevina vuosikymmeninä. Liemikuutiot ilmestyivät kauppoihin 1940-luvulla.

Monia tuttuja ruoka-aineita piti korvata kekseliäästi luonnosta saatavilla tuotteilla. Riista- ja sieniruuat olivat suosittuja. Uusia proteiininlähteitä olivat esimerkiksi kanin- ja hevosenliha. Suolaaminen oli yleinen säilöntämenetelmä, koska suola meni vasta myöhään säännöstelyyn. Pula-aikana opittiin myös kuivaamaan juureksia ja hedelmiä.

Ilmainen kouluruokailu alkoi Suomessa jo vuonna 1948. Se takasi köyhimmillekin lapsille yhden lämpimän aterian päivässä.

Ilmasto
1940-luvun kolme ensimmäistä vuotta olivat verraten kylmiä, etenkin suhteessa edellisen vuosikymmenen tavanomaista korkeampiin keskilämpötiloihin. Erityisen kylmä oli vuosi 1941. Tuolloin Helsingin Kaisaniemen keskilämpötilaksi mitattiin 2,8 °C, mikä on 1900-luvun toiseksi alhaisin lukema. Myös Sodankylässä 1941 lukeutuu vuosisadan kylmimpiin. Tampereen keskilämpötila samana vuonna oli 1,0 °C. Tammikuussa 1941 Sodankylän keskilämpötila oli -20,5 °C; samaisen vuoden heinäkuu oli sitä vastoin lämmin: Sodankylän keskilämpö oli 18,0 °C, Helsingin, Tampereen ja Oulun yli 20 °C.Suomen tilastolliset vuosikirjat 1941–1950: Alue ja ilmastosuhteet / Ilmastosuhteita Vuosien 1943–1944 sekä 1948–1949 keskilämpötilat 
olivat pitkäaikaisten keskiarvojen yläpuolella, vuodet 1945–1947 olivat keskilämpötiloiltaan lähellä tavanomaisia. Vuoden 1947 kevättalvi oli poikkeuksellisen kylmä, toukokuusta syyskuuhun oli sitä vastoin tavanomaista lämpimämpää. Myös talvi 1949 oli leuto. Vuosikymmen päättyi leutoon syksyyn 1949.

Vuodet 1941 ja 1942 olivat vähäsateisia, vuodet 1943 ja 1944 puolestaan niin runsassateisia, että ne korjasivat Suomen vesivarastotilanteen lopullisesti. Suomen historian suurin mitattu vuorokautinen sademäärä, 198,4 millimetriä, mitattiin Espoon Lahnuksessa 21. heinäkuuta 1944.

Taulukossa on mainittu kolmen suomalaispaikkakunnan vuotuinen keskilämpötila 1940–1949:

1940194119421943194419451946194719481949Helsinki3,62,83,16,76,15,05,34,45,86,9Tampere2,11,01,84,54,03,44,75,7Sodankylä-1,7-2,9-2,31,00,5-1,2-0,1-1,10,30,8

Jatkosodan kuukausittaiset keskilämpötilat Helsingissä, Tampereella ja Sodankylässä:

Kesä 1941Heinä 1941Elo 1941Syys 1941Loka 1941Marras 1941Joulu 1941Tammi 1942Helmi 1942Maalis 1942Huhti 1942Touko 1942Kesä 1942Heinä 1942Elo 1942Syys 1942Loka 1942Marras 1942Joulu 1942Helsinki13,320,516,39,92,4-2,1-9,8-15,9-12,1-8,82,27,713,515,916,111,67,70,7-2,0Tampere12,920,214,38,40,5-4,5-13,0-18,1-12,9-10,12,17,512,615,014,610,05,8-1,4-4,0Sodankylä9,418,011,04,7-4,5-6,6-18,6-20,6-15,5-14,2-3,23,010,214,011,55,9-1,2-6,1-11,9

Tammi 1943Helmi 1943Maalis 1943Huhti 1943Touko 1943Kesä 1943Heinä 1943Elo 1943Syys 1943Loka 1943Marras 1943Joulu 1943Tammi 1944Helmi 1944Maalis 1944Huhti 1944Touko 1944Kesä 1944Heinä 1944Elo 1944Syys 1944Helsinki-7,3-0,10,54,19,715,716,915,412,28,73,30,8-2,3-3,6-1,91,58,012,918,717,411,8Tampere-4,5-5,4-3,50,06,912,017,415,99,8Sodankylä-17,0-7,2-4,4-1,85,613,014,611,45,90,1-2,9-5,8-11,2-8,8-7,3-4,93,010,214,011,06,6

 Kuolleita 
Tunnettuja 1940-luvun aikana kuolleita suomalaisia:

Birger Wasenius (1911–1940), pikaluistelija, kaatui talvisodassa
Elias Simojoki (1899–1940), kirkkoherra ja kansanedustaja, kaatui talvisodassa
Gunnar Höckert (1910–1940), kestävyysjuoksija, kaatui talvisodassa
Nyrki Tapiovaara (1911–1940), elokuvaohjaaja, kaatui talvisodassa
Martti ”Make” Uosikkinen (1909–1940), telinevoimistelija ja olympiamitalisti, kaatui talvisodassa
Arvi Tikkala (1906–1940), laulaja ja näyttelijä, kaatui talvisodassa
Valto Tynnilä (1904–1940), iskelmäsäveltäjä, katosi talvisodassa
Dagmar Parmas (1886–1940), laulaja ja iskelmäsanoittaja
Ville Vallgren (1855–1940), kuvanveistäjä
Kyösti Kallio (1873–1940), tasavallan presidentti 1937–1940
Verner Järvinen (1870–1941), yleisurheilija
Arvi Grotenfelt (1863–1941), filosofi
Wäinö Havas (1898–1941), kirkkoherra, runoilija ja kansanedustaja, kaatui jatkosodassa
Kalle Jalkanen (1907–1941), hiihtäjä ja olympiavoittaja, kaatui jatkosodassa
Eino Hosia (1905–1941), kirjailija, kaatui jatkosodassa
Arndt Pekurinen (1905–1941), pasifisti, teloitettiin jatkosodassa
Jacob von Julin (1881–1942), vuorineuvos
Tatu Vaaskivi (1912–1942), kirjailija ja arvostelija
Emil Wikström (1864–1942), kuvanveistäjä
Ernest Pingoud (1887–1942), säveltäjä
Elmer Niklander (1890–1942), yleisurheilija
Lauri Kr. Relander (1883–1942), tasavallan presidentti 1925–1931
Oskari Mantere (1874–1942), koulumies ja poliitikko
Aimo Cajander (1879–1943), metsätieteilijä ja poliitikko
Akilles Järvinen (1905–1943), yleisurheilija
Tekla Hultin (1864–1943), poliitikko ja naisasianainen
Edvard Fazer (1861–1943), pianisti ja oopperanjohtaja
Juho Mäkelä (1885–1943), taidemaalari
Yrjö Wallinmaa (1892–1943), Oulun piispa, sai surmansa partisaani-iskussa
Maria Jotuni (1880–1943), kirjailija
Matti Jurva (1898–1943), laulaja ja kuplettien tekijä
Samuli Paulaharju (1875–1944), kirjailija ja kansanperinteen kerääjä
Pehr Evind Svinhufvud (1861–1944), tasavallan presidentti 1931–1937
Erkki Kaila (1867–1944), arkkipiispa
Kustaa Pihlajamäki (1902–1944), painija
Katri Vala (1901–1944), kirjailija
Lauri Koskela (1902–1944), painija, kaatui jatkosodassa
Einar Vihma (1893–1944), jääkärikenraali, kaatui jatkosodassa
Aino Ackté (1876–1944), oopperalaulaja

Väinö Raitio (1891–1945), säveltäjä
Rudolf Holsti (1881–1945), poliitikko ja diplomaatti
Venny Soldan-Brofeldt (1863–1945), taidemaalari
Kaarlo Sarkia (1902–1945), runoilija ja suomentaja
Antti Hackzell (1881–1946), teollisuusmies ja poliitikko
Helene Schjerfbeck (1862–1946), taidemaalari
Rafael Erich (1879–1946), juristi ja diplomaatti
Sigurd Wettenhovi-Aspa (1870–1946), taiteilija
Bertel Jung (1872–1946), arkkitehti
Lucina Hagman (1853–1946), opettaja ja naisasianainen
Rudolf Koivu (1890–1946), taidemaalari ja kuvittaja
Rudolf Walden (1878–1946), teollisuusmies, jalkaväenkenraali
Arvid Mörne (1876–1946), kirjailija
K. H. Wiik (1883–1946), poliitikko
Jaakko Forsman (1867–1946), koulumies ja tietosanakirjojen toimittaja
Hjalmar Siilasvuo (1892–1947), kenraali
Väinö Voionmaa (1869–1947), historiantutkija ja poliitikko
Gustaf Erikson (1872–1947), laivanvarustaja
Bertel Gripenberg (1879–1947), kirjailija
Mikko Ampuja (1882–1947), poliitikko
Leevi Madetoja (1887–1947), säveltäjä
Fanni Luukkonen (1882–1947), Lotta Svärd -järjestön johtaja
Georg Schnéevoigt (1872–1947), kapellimestari
Wäinö Wuolijoki (1872–1947), poliitikko ja diplomaatti
Yrjö Räisänen (Sasu Punanen, 1888–1948), lehtimies, pakinoitsija ja poliitikko
Antti Favén (1882–1948), taidemaalari
Larin-Kyösti (Kyösti Larson, 1873–1948), kirjailija
Mikko Erich (1888–1948), juristi ja poliitikko
Emil Cedercreutz (1879–1949), kuvanveistäjä
Gustaf Komppa (1867–1949), kemisti
Uno Harva (1882–1949), uskontotieteilijä
Aaro Pajari (1897–1949), kenraali
Emil Aaltonen (1869–1949), teollisuusmies, lahjoittaja ja vuorineuvosVuosisatamme Kronikka, s. 534–703.

Lähteet






Viitteet

 Kirjallisuutta 



Aiheesta muualla

Yleisradion Elävä arkisto 
Suomalaisen musiikin historia 

*