Frans Äimä

Frans Gustaf Äimä (vuoteen 1897 Emeléus; 27. elokuuta 1875 Kalajoki – 14. toukokuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen foneetikko ja kielentutkija.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

Äimän vanhemmat olivat Kalajoen piirilääkäri Frans Emil Emeléus (1828–1891) ja Amanda Karolina Aejmelaeus (k. 1900).Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Frans Emil Emeléus. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 13.8.2025 Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1894 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1899, maisteriksi 1900 ja lisensiaatiksi 1915 sekä tohtoriksi 1918. Hänen väitöskirjansa aiheena oli Phoenetik und lautlehre des Inarilappischen (1914). Samana vuonna hänestä tuli Helsingin yliopiston suomen ja lapin kielten äänneopin dosentti, joka toimi fonetiikan vt. opettajana vuoteen 1920 saakka. Fonetiikan ylimääräiseksi professoriksi Äimä nimitettiin 1924. Opiskeluaikanaan 1904–1914 Äimä osallistui näkyvästi Pohjalaisen Osakunnan ja Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan toimintaan, muun muassa ensimmäisen valtuuskunnan puheenjohtajana ja jälkimmäisen kuraattorina. Äimä teki 1896–1897 tutkimusmatkan Suomenlahden ulkosaaristoon, josta julkaisi teoksen Äänneopillinen tutkimus Tytärsaaren murteesta (1900) ja yhteensä viisi tutkimusmatkaa 1900–1931 Inarin Lappiin ja Petsamoon, joista hän julkaisi väitöskirjansa ohella useita muita tutkimuksia. Äimän teos Yleisen fonetiikan oppikirja julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1938. 

Äimän puoliso vuodesta 1918 oli Ester Ingeborg Ervast (1879–1966).

 Lähteet 



 Viitteet 

Aiheesta muualla


Luokka:Suomalaiset foneetikot
Luokka:Suomalaiset kielitieteilijät
Luokka:Helsingin yliopiston professorit
Luokka:Saamelaiskielten tutkijat
Luokka:Vuonna 1875 syntyneet
Luokka:Vuonna 1936 kuolleet
Luokka:Suomalaiset professorit