Frankensteinin hirviö

Frankensteinin hirviö on fiktiivinen hirviö, joka teki ensiesiintymisensä Mary Shelleyn romaanissa Frankenstein – uusi Prometheus (1818). Romaanissa kuvataan, kuinka tohtori Victor Frankenstein luo hirviön yrittäessään luoda elämää elottomaan ruumiiseen. Hirviö itse on nimetön.

Frankensteinin hirviö on yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista kauhuhahmoista, ja se on esiintynyt sadoissa näytelmissä ja elokuvissa.

Romaanin synty
Frankensteinin hirviön hahmo keksittiin kesällä 1816, kun 19-vuotias Mary Wollstonecraft Godwin (myöhemmin Shelley) oli kolmen kirjailijaystävänsä kanssa viettämässä aikaa sveitsiläisessä huvilassa. He kertoilivat toisilleen kummitustarinoita, ja lordi Byronin ehdotuksesta jokainen kirjoitti oman kummitustarinansa. Wollstonecraft keksi öisen painajaisensa pohjalta tarinan tiedemiehestä nimeltä Frankenstein, joka luo hirviön kuolleiden miesten ruumiinosista. Hän alkoi kirjoittaa tarinaansa kirjaksi, ja Frankenstein – uusi Prometheus julkaistiin 21 kuukautta myöhemmin 11. maaliskuuta 1818.Tropp 1976, s. 3–6.

 Hirviö 
Shelleyn romaanin alaotsikko ”Uusi Prometheus” viittaa vanhaan kreikkalaiseen Prometheus-myyttiin.Florescu 1998, s. 227. Ihmisen luominen keinotekoisesti on muinainen ja kauan tunnettu teema. Jo kreikkalaisessa mytologiassa kuvataan, kuinka Prometheus ja Pygmalion loivat ihmisen. Vastaavasti juutalaisissa legendoissa tunnetaan golem-hirviö. Keskiajalla alkemistit yrittivät luoda ihmistä koeputkissaan. 1700- ja 1800-luvun tiedemiehet kuten Luigi Galvani, Alessandro Volta ja Benjamin Franklin tekivät tutkimuksia sähköllä elämän kipinän antamiseksi elottomalle aineelle. Myös kokonaan keinotekoisia ihmisiä eli androideja yritettiin valmistaa jo Mary Shelleyn aikoihin.Florescu 1998, s. 219.

Hirviön luontikohtaus on romaanin luvussa viisi. Hahmo herää eloon sateisena marraskuun yönä kello yksi. Se myös tekee väkivaltatekonsa öisin ja lopulta katoaakin yöhön.Tropp 1976, s. 19–23. Hirviön kokoaminen ja henkiinherättäminen kuvataan romaanissa vain lyhyesti ja viitteellisesti, ilman tarkkoja anatomisia tai kirurgisia kuvauksia tai mainintaa sähkön käytöstä.Florescu 1998, s. 220–221.

Hirviö kuvataan romaanissa vastenmielisen näköiseksi: sen läpikuultavan ihon läpi näkyy verisuonia ja lihaksia, eikä sillä ole pupilleja. Tohtori Frankenstein samastuu luomaansa synkkään hirviöön ja tuntee myöhemmin syyllisyyttä sen teoista.Tropp 1976, s. 23–24. Luotuaan hirviön tohtori kauhistuu luomustaan ja pakenee. Myöhemmin romaanissa hän kohtaa hirviön uudelleen ja kuulee sen tarinan sen itsensä kertomana.Tropp 1976, s. 70.

Yksi romaanin kertojista on hirviö itse. Se oppii puhumaan ja lukemaan, se osoittautuu älykkääksi ja herkäksi, ja se puolustelee kaunopuheisesti oman olemassaolonsa oikeutusta. Se rakastaa kauneutta mutta kauhistuu nähdessään kuvajaisensa lammessa ja tullessaan tietoiseksi omasta hirviömäisyydestään. Luettuaan ihmisen historiasta kertovia kirjoja se ymmärtää oman eristyneisyytensä laajuuden.Tropp 1976, s. 66–75. Tultuaan hyljeksityksi ja kokiessaan yksinäisyyttä hirviöstä tulee katkera ja väkivaltainen.Tropp 1976, s. 6–7. Oman kertomuksensa lopuksi se pyytää tohtori Frankensteinia luomaan itselleen kumppanin.Tropp 1976, s. 78.

Elokuvien Frankensteinin hirviö on jättikokoinen, vahva ja epämuodostunut. Monessa elokuvassa se tekee murhan ja aiheuttaa tuhoa. Hahmon on tarkoitus herättää katsojassa etenkin sääliä, kauhua ja kiinnostusta.

 Sovitukset 
Frankensteinin hirviöstä tuli heti romaanin julkaisun jälkeen suosittu hahmo teatterissa. Ensimmäinen näytelmäsovitus julkaistiin vuonna 1823. Lavasovitukset eivät yleensä olleet kovinkaan uskollisia romaanille.Tropp 1976, s. 8.

Ensimmäinen Frankenstein-elokuva julkaistiin vuonna 1910. Sen jälkeen Frankensteinin hirviö on esiintynyt sadoissa elokuvissa useilla kielillä. Niistä tunnetuimpiin ja arvostetuimpiin kuuluvat elokuvat, joissa hirviötä esittää Boris Karloff, kuten Universal Picturesin tuottama vuoden 1931 Frankenstein.Tropp 1976, s. 1–2. Tässä elokuvassa maskeeratun Karloffin esittämän hahmon kasvoilla näkyy kokoonkursimisen jättämiä arpia, kiinnittimiä ja elektrodeja, ja sen liikkeet ovat robottimaisia. Hahmo on samanaikaisesti kauhistuttavan ja viattoman näköinen.Tropp 1976, s. 91–92.

Frankensteinin jatko-osassa Frankensteinin morsian hirviön tietämättömyys ja viattomuus ovat poissa, joskin se kykenee vielä kiltteihin tekoihin.Tropp 1976, s. 98–100. Toisessa jatko-osassa, Frankensteinin poika, hirviöstä tuli enemmänkin sivuhahmo. Se sai myös ystävän nimeltä Ygor. Neljäs Frankensteinin hirviöön liittyvä elokuva, The Ghost of Frankenstein, oli ensimmäinen, jossa hirviötä ei enää esittänyt Boris Karloff. Kyseisessä elokuvassa Frankensteinin hirviö saa Ygorin aivot, ja siitä tulee entistä älykkäämpi. Viides Frankenstein-elokuva aloitti niin sanotun crossover-saagan, jossa Frankensteinin hirviö tapasi muita tunnettuja kauhuelokuvissa esiintyviä hirviöitä, kuten Wolf Manin ja Draculan.

Universal Picturesin elokuvasarjan jälkeen Frankensteinin hirviö seikkaili Hammerin seitsemän elokuvan sarjassa 1957–1974.	

Hirviöstä on tehty myös useita parodiaelokuvia, kuten Mel Brooksin Frankenstein Junior (1974) ja Tim Burtonin Frankenweenie (2012).

Muussa kulttuurissa
Frankensteinin hirviöstä on tullut myös kulttuurinen maskotti. Se on toisinaan nähty edustavan sorrettuja, ja toisinaan se on nähty modernin tieteiskirjallisuuden robottien ja androidien esi-isänä. Hirviötä on käytetty myös mainonnassa, ja hahmon pohjalta on kehitetty useita muitakin samankaltaisia kauhuhahmoja.Tropp 1976, s. 2.

Lähteet



Viitteet

Aiheesta muualla
Frankensteinin hirviö Internet Movie Databasessa (IMDb) 

Luokka:Kauhukirjallisuuden henkilöhahmot
Luokka:Kuvitteelliset elävät kuolleet
Luokka:Kuvitteelliset hirviöt
Luokka:Frankenstein