Juhana Kasimir

Juhana Kasimir (ruots. Johan Kasimir, saks. Johann Kasimir) ; (12. huhtikuuta 1589 Zweibrücken, Rheinland-Pfalz, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 8. kesäkuuta 1652 Stegeborgin linna, Itä-Göötanmaa, Ruotsi) oli saksalainen Rheinland-Pfalzkreivi ja Pfalz-Zweibrückenin herttua.Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 3, p. 1662

 Suku ja koulutus 
Hänen vanhempansa olivat pfalzkreivi, herttua Johan I von Zweibrücken ja herttuatar Magdalena von Julich-Kleve-Berg.

Zweibrückenin herttuakunnan avoin asema ja vahva osallistuminen ranskalaisten hugenottien puolelle, kiinnostus Jülichin rikkaaseen perintöön ja voimakas vastustus vastareformaation voimia kohtaan, muiden tekijöiden ohella myötävaikuttivat siihen, että Zweibrückenin herttua Johan I liittyi jo varhain Saksan vaaliruhtinas Pfalzin johtamaan Habsburgien vastaiseen puolueeseen. Silloisen protestantismin johtajan, Pfalz-Simmernin Johann Kasimirin vaikutuksesta Johan I kääntyi lopullisesti reformoituun oppiin poikansa Johan Kasimirin syntymän aikaan. Zweibrückenin hoville oli ominaista kiihkeä kalvinismi, läheiset yhteydet Ranskan ja Hollannin protestantismiin sekä aktiivinen vastarinta keisari Kaarle V:n ja Espanjan kasvavaa vaikutusvaltaa vastaan. Johan Kasimir kasvoi siten vastaperustetun evankelisen unionin hengessä.

Johan Kasimir sai huolellisen kasvatuksen isänsä humanistisessa ruhtinaskoulussa Zweibrückenissä. Kuolemansa jälkeen vuonna 1604 hänen holhoojansa, Kurpfalzin eli Pfalzin vaaliruhtinas Fredrik IV:n (1583–1610) kasvatti hänet Heidelbergissä, missä hän loi läheiset yhteydet muun muassa unionin todelliseen johtajaan Anhaltin herttua Christianiin ja Böömin myöhempään "talvikuninkaaseen" vaaliruhtinas Fredrik V Pfalziin. Johan Kasimir aloitti opinnot Heidelbergin yliopistossa ja vuonna 1606 hän toimi rector magnificuksen kunniavirassa. Vuosina 1608–1613 hän vietti suurimman osan ajastaan ​​pyhiinvaelluksilla Alankomaihin, Englantiin, Ranskaan, Italiaan ja Espanjaan, joiden aikana hän pyrki myös edistämään Fredrik V Pfalzin etuja. Hänen kerrotaan osallistuneen vapaaehtoisena Jülichin perimyssotaan vuonna 1610 ja osallistuneen veljensä, herttua Johan II von Zweibrückenin kansssa evankelisen unionin toimintaan vuonna 1613.

 Yhteydet Ruotsiin alkavat 
Knäredin rauhan jälkeen vuonna 1613 saksalaiset protestantit alkoivat yrittää saada Ruotsin puolelleen. Kustaa II Adolfin sedän, Bremenin arkkipiispa Johan Frederickin, ehdotuksesta Johan Kasimir lähetettiin Ruotsiin syyskuussa 1613 evankelisen unionin ja vaalipiirikunnan yhteyshenkilöksi, mutta myös omaa onneaan hankkimaan. Vaikka Johan Kasimir oli reformoitu ja isänmaaton ruhtinas – hänellä oli isänperintönään vain rappeutunut Neukastelin linnoitus Etelä-Pfalzissa ja 3 000 guldenin vuositulot – hän onnistui samaan Kustaa Adolfin jo 29-vuotiaan sisarpuolen, prinsessa Katarinan käden. Leskikuningatar Kristiina von Holstein-Gottorp edisti avioliittosuunnitelmia, mutta valtakunnankansleri Axel Oxenstierna vastusti niitä. Ruotsin hauras tilanne sai Kustaa Adolfin itse olemaan halukas hyviin suhteisiin evankelisesn unionin ja vaalipiirikunnan kanssa. Pitkien neuvottelujen jälkeen häät voitiin järjestää kesällä 1615.

Johan Kasimirin ensimmäinen Ruotsin-vierailu oli johtanut evankelisen unionin pyyntöihin tiiviimmistä yhteyksistä. Kustaa Adolf käytti edelleen tätä diplomaattisena yhteysupseerina, joka erityisesti palattuaan Pfalziin vuonna 1618, työskenteli innokkaasti saksalaisten protestanttien ja Ruotsin välisten suhteiden tiivistämiseksi. Läheisten yhteyksiensä kautta pfalzinlaiseen puolueeseen Johan Kasimir pystyi työskentelemään aktiivisesti Ruotsin tiedustelupalvelulle ja samalla levittämään Ruotsin politiikkaa, jota oli siihen asti usein ymmärretty väärin Saksassa. Senkin jälkeen, kun Johan Kasimir oli asettunut pysyvästi Ruotsiin, hänen ahkera kirjeenvaihtonsa saksalaisten sukulaistensa kanssa oli pitkään hyödyksi Ruotsin diplomatialle. Kustaa Adolf pyysi usein tältä neuvoja ulkopoliittisissa asioissa.

Johan Kasimir teki epäilemättä hyvän naimakaupan. Katarinan myötäjäiset ja perintö olivat merkittävät. Myötäjäiset olivat 100 000 taaleria. Ruotsin vaikean taloudellisen tilanteen vuoksi summan oli kuitenkin määrä pysyä Ruotsissa korottomana kuuden vuoden ajan, eli kunnes Älvsborgin linnan lunnaat oli maksettu kokonaisuudessaan. Tämän jälkeen se oli maksettava neljän vuoden aikana, ja korkoa oli maksettava kuuden prosentin verran. Kaarle IX:n testamentin määräysten mukaisesti Katarinan oli määrä saada myös äidinperintönsä 24 000 kultaguldenia sekä Vasa-suvun perintö 24 000 hopeataaleria. Velipuolet Kustaa Adolf ja herttua Kaarle Filip olivat kumpikin osaltaan vastuussa puolesta jälkimmäisestä summasta. Lisäksi luvattiin muun muassa, että Katarina peri lähtiessään äitinsä irtaimiston (korut, hopeat, vaatteet) sekä tavarat, jotka sopivat Ruotsin kuninkaan tyttärelle tavan mukaan. Lopuksi Kustaa Adolf myönsi pariskunnalle 2 000 Ruotsin kruunun vuosittaisen eläkkeen korvauksena myötäjäisten maksamisen lykkäämisestä.

Axel Oxenstierna oli aivan syystä huolissaan avioehtosopimuksen taloudellisista seurauksista. Myötäjäisiä oli määrä maksaa muutaman vuoden ajan, mutta äidin- ja isänperintö oli maksettava välittömästi. Itse asiassa myötäjäisiä ei koskaan maksettu, eikä Kustaa Adolf kyennyt maksamaan monen vuoteen enempää kuin pienen osan Katarinan muista saatavista. Kaarle Filip oli täsmällisempi, mutta hänenkin maksunsa olivat myöhässä. Johan Kasimir ja hänen puolisonsa joutuivat jäämään Ruotsiin 2,5 vuodeksi odottamaan turhaan sopimusehtojen täyttymistä. He asuivat Västeråsin linnassa ja olivat ajoittain avoimesti paheksuneet sopimusrikkomuksia. Tammikuussa 1618 Johan Kasimir oli kuitenkin – pääasiassa leskikuningatar Kristiinan väliintulon ansiosta – päässyt sellaiseen sopimukseen, että hän ja Katarina saattoivat lähteä Pfalziin. Vasta maaliskuussa 1623 Johan Kasimir pystyi antamaan lopullisen kuittauksen kaikista veloista paitsi suurista myötäisistä.

 Avioliitto ja lapset 
Hän avioitui kesäkuussa 1615 Tukholmassa pikkuserkkunsa, prinsessa Katarina Vaasan kanssa, joka oli Ruotsin kuningas Kaarle IX:n ja tämän ensimmäisen puolison, prinsessa Maria Pfalzilaisen tytär. Puolisoiden välisestä kirjeenvaihdosta päätellen poliittisin perustein solmittu avioliitto oli kuitenkin onnellinen.

He asuivat vuosina 1618–1622 Saksassa ensin Johan Kasimirin veljen, herttua Johan II:n omistamassa Kleeburgin linnoituksessa Pohjois-Elsassissa ja vuonna 1619 aloitettiin uuden komean, oman renessanssilinna Katharinenburgin rakentaminen Birlenbachin viinikylään lähelle Kleeburgia. Linna ei kuitenkaan valmistunut ennen kuin kolmikymmenvuotinen sota pakotti perheen pakenemaan vuonna 1620 Strasbourgiin. Linna tuhoutui lopullisesti Ludvig XIV:n yhdeksänvuotisessa sodassa.

He palasivat Ruotsiin kesä-heinäkuun lopulla 1622 Kustaa II Aadolfin kutsusta tämän nuoremman veljen, herttua Karl Filipin kuoltua ja ollessaan itse ilman laillista perillistä. He saivat Katarinan puuttuvien myötäjäisten korvauksena Stegeborgin linnan ja läänin. 

Vuonna 1636 Katarina siirtyi Tukholman hoviin, jossa hän sai vastata alaikäisen kuningatar Kristiinan kasvatuksesta. Lapseton ja naimaton Kristiina nimesi sittemmin Katarinan ja Juhana Kasimirin pojan Kaarle Kustaan perillisekseen ja luopui vuonna 1654 kruunusta tämän hyväksi.

Heille syntyi kahdeksan lasta, joista viisi eli aikuiseksi asti:
 Christina Magdalena (1616–1662), avioitui Baden-Durlachin Fredrik VI:n kanssa -> Kaarle XVI Kustaan esivanhempia.
 Johan Wolfgang Karl (Pfalz) (1618–1621), kuoli alle viisivuotiaana
 Emilia Elisabeth (Pfalz) (1619–1628), kuoli alle 10-vuotiaana
 Kaarle X Kustaa (1622–1660), Ruotsin kuningas, avioitui Holstein-Gottorpin prinsessa Hedvig Eleonoran kanssa; heidän poikansa oli kuningas Kaarle XI.
 Maria Eufrosyne (Pfalz) (1625–1687), puoliso Magnus Gabriel De la Gardie
 Eleonora Katarina (Pfalz)  (1626–1692) puoliso maakreivi Fredrik von Hessen-Eschwege.
 Kristina (Pfalz) (1628–1629), kuoli alle 2-vuotiaana
 Adolf Johan (1629–1689), valtakunnanmarski; avioitui 1) Elsa Beata Persdotter Brahen kanssa, heillä oli yksi lapsi; avioitui 2) edellisen serkun, Erik Axelsson Oxenstiernan lesken Elsa Elisabeth Nilsdotter Brahen kanssa, heillä oli yhdeksän lasta.

 Ura Ruotsissa 
Johan Kasimirin asemaa vahvistui esikoispoika Kaarle Kustaan ​​syntyessä marraskuussa 1622. Hän itse kuitenkin odotti jäävänsä Ruotsiin vain niin kauan kuin kolmikymmenvuotinen sota jatkuisi. Jo ennen siirtymistään Ruotsiin häntä pyydettiin yrittämään värvätä saksalaisia ​​upseereita, erityisesti ratsumiehiä, ja hän jatkoi tätä työtä saapumisensa jälkeenkin. Vuonna 1623 hän oli suoraan mukana Ruotsin puolustusvoimissa. Yhdessä Axel Oxenstiernan kanssa hänelle annettiin vastuu Ruotsin puolustuslaitoksista kuninkaan laivastossa oloaikana. Tehtävät palasivat Kustaa Adolfin sodan aikana ja niistä tuli pian erittäin laajoja. Vuodesta 1625 lähtien Johan Kasimir toimi yleensä ainoana ylipäällikkönä kotirintamalla ja vastasi myös kotiutuksista, kokoontumisista, joukkojen organisoinnista ja varustamisesta sekä tarvittaessa kuljetuksista sotatoimialueelle. Ennen lähtöä Ruotsin Liivinmaalle Kustaa Adolf antoi hänelle kotijoukkojen komennon tehtävänä estää sekä ulkomaiset hyökkäykset että sisäiset kapinat. Sotamarsalkka Herman Wrangel määrättiin avustamaan häntä.

Vuosina 1629–1630 Johan Kasimirin toiminta keskittyi valtakunnan haavoittuvimpaan kaakkoisosaan. Ennen kuin Kustaa Adolf lähti Ruotsista kesällä 1630, hän toukokuun lopulla uskoi Ruotsin puolustuksen kolmikolle, johon kuuluivat Johan Kasimir, Jakob De la Gardie ja Herman Wrangel. Johan Kasimirin tehtävänä oli ensisijaisesti hoitaa Smålandin ja Itä-Götanmaan asukkaita, estää kapinointia ja yhdessä Wrangelin kanssa huolehtia Kalmarista ja Älvsborgista. 

Kuningas siirsi Johan Kasimirille myös vastuun kuningaskunnan raha-asioista 22. tammikuuta 1631. Tehtävä, kuten kaikki hänen tärkeimmät vastuualueensa rajoittuivat vain aikaan, kun kuningas oli poissa. Siihen sisältyi tilikamarin tosiasiallinen johtajuus.

Johan Kasimirin ja valtakunnankansleri Axel Oxenstiernan suhde oli muodollisesti hyvä, mutta todellisuudessa se oli ollut alusta lähtien. Kanslerin asenteessa oli yhteinen piirre, ettei tälle pitäisi antaa muuta asemaa kuin yksityishenkilön asema. Perinnöllisiä läänityksiä omaavat ruhtinaat, joilla oli oikeus periä kruunua, eivät saaneet enää uhata Ruotsin turvallisuutta. Oxenstiernan näkemys kotimaisen aateliston etuoikeuksista on hyvin tunnettu. Tämä näkyi myöhemmin kun esikoispoika Kaarle Kustaa yritti kosia alaikäistä kuningatar Kristiinaa puolisokseen vuonna 1645. Hän ehti ennen kuolemaansa kuitenkin nähdä kuinka Kaarle Kustaa nimettiin viralliseksi kruununperijäksi vuonna 1649 ja Ruotsin perintöprinssiksi vuonna 1650.

 Maanomistaja 
pienoiskuva|Stegeborgin linna 1600-luvun lopulla, Suecia antiqua et hodierna, kaiverrus Willem Swidde n. 1660-1697.
Johan Kasimirin suunnitelmat rakentaa suurempi kartanokompleksi Etelä-Pfalziin ja Elsassiin eivät koskaan toteutuneet kolmikymmenvuotisen sodan seurauksena. Sen sijaan hän vakiinnutti asemansa maanomistajana Ruotsissa. Vuodesta 1622 lähtien hän oli pitänyt osia Stegeborgin ja Skenan maakunnista panttina puolisonsa Katarinan myötäjäisistä ja korvauksena myönnetystä eläkkeestä, eli Stegeborgin linnan Söderköpingissä sekä kartanot Hammarkindin, Björkekindin ja Östkindin kihlakunnissa Itä-Götanmaalla. Kun tästä saatu tuotto ei riittänyt kattamaan hänen vaatimuksiaan, hänelle osoitettiin varoja muun muassa Tjustin ja Tunan maakunnista Smålannista. Pantti muutettiin mieslinjaisesti periytyväksi maakunnaksi vuonna 1651, ja sitä laajennettiin jonkin verran samaan aikaan. Koska Johan Kasimir ei ollut Kleeburgin ruhtinas, hän piti Stegeborgia "herttuakuntanaan". Baijerin herttuan arvonimi Pfalz-kreivi, jota Johan Kasimirin pojat useimmiten käyttivät, on todennäköisesti johtanut tutkimusta harhaan.

Pfalz-kreivitär Katarina sai itselleen Skenasin kuninkaankartanon vuonna 1626 ja Johan Kasimir itse Rönön kuninkaankartanon vuonna 1630 allodiaalilahjoituksina. Vuosina 1626–1631 Johan Kasimir laajensi kartanokokonaisuutta ostamalla kiinteistöjä useilta alueilta, mukaan lukien Brånäsin (Bråborgin) kuninkaankartanon Lösingin kihlakunnassa. Kuollessaan hän ja hänen puolisonsa omistivat 614 mantaalia Itä-Götanmaalla, mikä edusti lähes 21 800 taalerin verovapaata tuloa.

 Perintö 
Johan Kasimir oli Ruotsin Pfalz-Zweibrückenin hallitsijasuvun kantaisä, ja hänen vanhin poikansa oli Kaarle X Kustaa. 

Johan Kasimirin historiallinen merkitys piilee ensisijaisesti siinä, että hän oli Kustaa Adolfin lanko ja luotettu kumppani. Ulkopoliittisena yhteyshenkilönä ja hallintomiehenä hän antoi suurimmat panoksensa. Hän oli hyvä taloustieteilijä, kävi muun muassa laajaa viljakauppaa ja hänellä oli osuuksia kupariyhtiössä. Samaan aikaan hänellä oli monia renessanssiruhtinaan intressejä. Johan Kasimirin rakennustoiminta Stegeborgissa, Skenaksessa, Bråborgissa ja Rönössä 1620- ja 1630-luvuilla oli samaan aikaan hallitsevaa Ruotsissa, ja hänen puutarha-installaatioillaan oli suuri merkitys ruotsalaiselle puutarhataiteelle (Karling). Hänen mukanaan muutti Jacob Elbfas, Ruotsin johtava muotokuvamaalari noin vuonna 1640. 

Lähteet

Luokka:Saksalaiset aateliset
Luokka:Vuonna 1589 syntyneet
Luokka:Vuonna 1652 kuolleet
Luokka:Kolmikymmenvuotinen sota