Yokosuka D4Y

Yokosuka D4Y Suisei ( liittoutuneiden raportointinimi Judy) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien Yokosukan laivaston lentoteknisellä varikolla suunniteltu ja valmistettu syöksypommittaja toisessa maailmansodassa. Se korvasi Aichi D3A:n.

 Taustaa 
Keväällä 1938 keisarillisen Japanin laivasto hankki Saksasta Heinkel He 118V4:n prototyypin sekä valmistusoikeudet lentokoneelle. Lentokone sai laivaston tyyppimerkinnän DXHe1. Se koelennettiin Yokosukassa, jolloin koneella saavutettiin Daimler-Benz DB601A -moottorilla 260 mph:n maksiminopeus. Laivaston esikunta valmisteli suunnitelman koneen tuotannon aloittamista ja valmistuneiden koneiden sijoittamisesta lentotukialuksille, mutta kone hajosi ilmassa koelentojen jatkuessa. Loppuvuodesta 1938 laivaston esikunta antoi käskyn Yokosukan lentotekniselle varikolle suunnitella ja valmistaa Heinkelin kaltainen kone, mutta sen tuli olla pienempi kooltaan täyttääkseen kokeelliset vaatimukset koneelle Shi-13. Vaatimuksina olivat:Francillon 1979 s. 454-455
280 solmun maksiminopeus
230 solmun lentonopeus
toimintamatka 800 merimailia, kun varustettu 250 kilogramman pommilla
toimintamatka 1200 merimailia ilman pommikuormaa
kyky toimia pieniltä laivaston lentotukialuksilta.

 Suunnittelu 
Yokosukassa Masao Yamanan johtama ryhmä suunnitteli keskitasoisen yksitason, joka oli melko pieni kokoinen kaksipaikkaiseksi syöksypommittajaksi. Sen siipien kärkiväli ja siipipinta-ala olivat samaa suuruusluokkaa kuin yksipaikkaisen Mitsubishi A6M2 -hävittäjän. Shi-13 määrittelyjen mukainen kone sai nimen D4Y1. Koneen polttoainemäärä oli lähes sama kuin suuremman Aichi D3A2:n, joka korvaajaksi se oli suunniteltu. Koneen kärkivälin lyhyys poisti tarpeen siipien taittamisesta lentotukialuksilla. Koneessa oli kolme sähkötoimista syöksyjarrua laskusiivekkeiden etuosassa ja laskutelineet kääntyivät eteenpäin siiven sisään. Sisäisessä pommikuilussa voitiin kuljettaa jopa 500 kilogramman pommia. Suunnitelman mukaan koneen moottorina piti olla lisenssillä valmistettu Daimler-Benz DB601A eli nestejäähdytteinen 12-sylinterinen Aichi Atsuta, mutta japanilaisvalmisteisten moottorien puuttuessa ensimmäinen prototyyppi varustettiin 960 hevosvoiman Daimler-Benz DB600G:llä.Francillon 1979 s. 455

Ensimmäinen prototyyppi valmistui marraskuussa 1940. Sillä tehtiin ensilento joulukuussa Yokosukassa. Koneen suorituskyky ja lento-ominaisuudet ylittivät laivaston vaatimukset, joten koeajoja nopeutettiin 1941 neljän muun hieman toisistaan poikkeavan prototyypin valmistuttua. Kaikissa prototyypeissä oli sama DB600G-moottori ja omasuojana kaksi eteenpäin ampuvaa 7,7 millimetrin tyypin 97 konekivääriä, joita täydensi yksi taaksepäin ampuva liikuteltava 7,7 millimetrin tyypin 1 konekivääri. Radio-operaattori käytti takakonekivääriä. Lyhyillä toimintamatkoilla koneen taistelupaino voi olla 1 234 kilogrammaa, mihin sisältyi pommikuilun 500 kilogramman pommisekä kummassakin siipiripustimessa olevat 30 kg pommit. Syöksypommitus kokeissa havaittiin siipien tyvissä murtumia, jolloin todettiin koneen olevan sopimaton suunniteltuun tehtävään.

 Tuotanto 
Keväällä 1942 aloitettiin esisarja koneiden kokoaminen Aichin tehtaalla. Niihin asennettiin moottoriksi 1 200 hevosvoiman Aichi AE1A Atsuta 12. Koska valmistuneiden koneiden huippunopeus oli merkittävästi suurempi kuin Nakajima B5N2, joita käytettiin tiedustelukoneina. Toisaalta niiden toimintamatka oli hyvä päätettiin valmistuneita D4Y1 koneita käyttää tiedustelutehtäviin. Laivasto antoi tehtaalle määräyksen muuttaa koneet lentotukialuksille sijoitettaviksi tiedustelukoneiksi mallina D4Y1-C asentamalla niihin K-8-kamera rungontakaosaan. Saman aikaisesti kummankin tehtaan suunnittelijat yrittivät löytää ratkaisun siivissä havaittujen vikojen korjaamiseksi.Francillon 1979 s. 456

Kaksi D4Y1-C tiedustelukonetta sijoitettiin lentotukialus Soryulle, joka osallistui Midwayn maihinnousuun. Soryu kuitenkin upposi jo operaation alkuvaiheessa eikä koneiden suorituskyvystä saatu kokemuksia. Heinäkuussa D4Y1-C määrättiin tuotantoon nimikkeellä Laivaston tyypin 2 tukialustiedustelukone malli 11. Maaliskuun 1943 loppuun mennessä niitä oli kuitenkin valmistunut vain 25 kappaletta esisarjan D4Y1 ja D4Y1-C koneita. Tiedustelukoneita sijoitettiin keväästä 1942 alkaen lentotukialuksille, missä tehtävissä ne olivat sodan loppuun saakka. Koneiden varustuksena oli kaksi 330 litran lisätankkia toimintamatkan lisäämiseksi. Miehistöjen mielestä koneiden suurin vika oli panssaroinnin puute ja moottoreiden monimutkaisuus.

Maaliskuussa 1943 koneet viimein hyväksyttiin syöksypommittajiksi vahvistettujen siipien kannattimien  ja paranneltujen syöksyjarrujen tultua käyttöön. Malli otettiin tuotantoon nimellä Suisei lentotukialuspommikone malli 11. Koska laivastolla oli tarve vanhentuneen Aichi D3A2 korvaavalle nopealle pommikoneelle saatiin tuotanto nopeasti käynnistettyä. Pääosa Aichin 589 D4Y1 ja D4Y1-C-koneesta, jotka valmistuivat huhtikuusta 1943 maaliskuuhun 1944, olivat syöksypommittajia. Kesäkuussa 1944 1., 2. ja 3. Koku Sentai oli varustettu uudella kalustolla, kun ne lähetettiin torjumaan liittoutuneiden etenemistä Mariaaneilla. Yhdeksällä lentotukialuksella oli yhteensä 141 D4Y1- ja 33 D4Y1-C-konetta. Hyökkäävät koneet kohtasivat torjuntahävittäjät jo paljon ennen kohteitaan, jolloin Mariaanien kalkkunajahdissa ammuttiin alas suuri määrä syöksypommittajia. Koneet eivät upottaneet yhtään liittoutuneiden alusta. Pieni osa koneista oli versiota D4Y1 KAI, jotka oli varustettu katapulttilaukaisua varten.Francillon 1979 s. 456-457

pienoiskuva|Kuvan konetyypit kuvattuna ennen ilmaan nousua, niiden käyttämät rivimoottorit näkyvät tässä selkeästi.
Mariaanien taistelussa saaduista kokemuksista huolimatta seuraavaan versioon ei tullut panssarointia lentäjille eikä polttoainetankeille. Muutoksena oli vain uusi moottori, 1 400 hevosvoiman Aichi AE1P Atsuta 32. Uusi malli sai nimen Suisei lentotukialuspommikone tyyppiä 12 eli D4Y2 ja otettiin tuotantoon lokakuussa 1944. Mallissa D4Y2a taaksepäin ampuva 7,92 millimetrin konekivääri korvattiin 13 millimetrin tyypin 2 konekiväärillä. Katapulttikalustolla varustetut koneet saivat nimen Malli 22 (D4Y2 KAI) ja vastaavasti Malli 22A (D4Y2a). Lisäksi valmistettiin tiedusteluversioita kuten edellisestäkin mallista, Malli 12 (D4Y2-C) ja 12A (D4Y2-Ca). Uusi malli osallistui laivueissa Filippiinien taisteluihin, missä ne olivat helppoja saaliita liittoutuneiden hävittäjille.Francillon 1979 s. 457

Mallissa käytettyjen nestejäähdytteisten Atsuta moottorien huolto-ongelmat rajoittivat koneiden käyttöä ja laivaston upseerit esittivät vaihtamista ilmajäähdytteiseen moottoriin. Vaikka suuremman leveyden vaativan ilmajäähdytteisen tähtimoottorin sijoittaminen mallin kapeahkoon etuosaan tiedettiin olevan vaikeaa, Aichin suunnitteluosasto esitti 14-sylinterisen 1 560 hevosvoiman Mitsubishi MK8P asentamista D2Y2:n vakiorunkoon. Asentaminen nosti lopulta vain vähän ilmanvastusta. Uudella moottorilla varustetulla koneella aloitettiin koelennot toukokuussa 1944 ja kokeellinen kone nimettiin D4Y3:ksi, mikä osoitti koneen suorituskyvyn olevan suurin piirtein sama kuin D4Y2:lla. Ainoa merkittävä haitta uudesta moottorista oli lentäjän näkökentän pieneneminen laskeuduttaessa lentotukialukselle ja kentällä liikuttaessa.Francillon 1979 s. 458-459

Koska uusi moottori oli merkittävästi toimintavarmempi kuin aiempi niin laivaston esikunta antoi luvan aloittaa tuotannon nimellä Suisei lentotukialus pommikone malli 33 (D4Y3) ja malli 33A (D4Y3a), jossa oli taka-ampujalla 13 millimetrin tyypin 2 konekivääri. Myöhemmin tuotannossa olleet koneet varustettiin rungon alle sijoitetuilla kolmella kiinteää polttoainetta käyttävällä RATOG-yksiköllä, joilla parannettiin lentoonlähtökykyä täydessä kuormassa pienillä lentotukialuksilla toimittaessa. Koneesta ei tehty erillistä tiedusteluversiota, koska paremmin tehtävään soveltuva Nakajima C6N1 oli saatu käyttöön.

Loppuvuodesta 1944 suunniteltu D4Y4 oli yksipaikkainen itsemurhaversio, jossa ei ollut radio-operaattori/taka-ampujaa. Kone oli periaatteessa yksipaikkainen Mitsubishi Kinseillä varustettu D4Y3, jossa oli 800 kilogramman pommi osittain rungon sisään sijoitettuna ja kolme RATOG-yksikköä. RATOG-yksiköt mahdollistivat joko nousun lyhyeltä kiitotieltä tai kiihdytyksen loppusyöksyssä maaliin. Mallia rakennettiin 1945 kaikkiaan 296 kappaletta nimellä Suisei erityisrynnäkköpommikone malli 43.Francillon 1979 s. 459

Dai-Juichi Kaigun Kokusho (11. laivaston lentovarikko) Hirossa valmisti huhtikuusta 1944 sodan loppuun 215 kappaletta 215 D4Y1, D4Y2 ja D4Y3 koneita. Se myös vastasi pienen määrän D4Y2 koneita muutostöistä yöhävittäjiksi, joista poistettiin pommien ripustimet, taakse ampuva konekivääri, lentotukialus toiminnan vaatimat järjestelmät ja pommikuilu peitettiin. Koneisiin asennettiin kiinteästi 20 millimetrin tyypin 2 tykki runkoon suunnattuna 30 asteen kulmassa ylös ja eteen. Osaan koneista asennettiin myös siipiin ripustimet rakettien laukaisemiseksi. Malli sai nimen Suisei-E yöhävittäjä (D4Y2-S). Koneilla saavutettiin Keski-Japaniin sijoitettuna pieniä menestyksiä torjuttaessa matalalla lentäviä B-29 pommikoneita. AI-tutkan puuttuminen ja hidas nousunopeus tekivät koneesta kuitenkin todellisuudessa huonon yöhävittäjän.Francillon 1979 s. 459-460

Japanin antautuessa oli vielä yksi versio. Siinä oli miehistölle ja polttoainetankeille lisätty panssaroinnin tarjoma suoja. Mallin moottorina oli ilmajäähdytteinen 1 825 hevosvoiman 18-sylinterinen Nakajima NK9C Homare 12. Kone oli tarkoitus saada tuotantoon vuoden 1945 loppupuoliskolla nimellä Suisei lentotukialus pommikone malli 54 (D4Y5).Francillon 1979 s. 460

Keisarillisen Japanin laivastossa konemallin viimeinen lento oli, kun amiraali Ugaki johti 15. elokuuta 1945 11 koneen osaston kamikaze-hyökkäykseen Okinawan edustalla olevaa Yhdysvaltain laivastoa vastaan.

Yhteensä D4Y-koneita valmistettiin 2 038 kappaletta. Dai Ichi Kaikun Koku Gijitsusho Yokosukassa valmisti viisi prototyyppiä nimellä 13-Shi. Pääosa koneista valmistettiin Aichi Kōkūkin tehtaalla, jossa valmistui 600 D4Y1 keväästä 1942 huhtikuuhun 1944, 326 D4Y2 huhtikuusta elokuuhun 1944, 536 D4Y3 toukokuusta 1944 helmikuuhun 1945 ja 296 D4Y4 konetta helmikuusta elokuuhun 1945. Lisäksi Hirossa ollut Dai-Juichi Kaigun Kokusho valmisti huhtikuusta 1944 heinäkuuhun 1945 vielä 215 kappaletta D4Y1, D4Y2 ja D4Y3 koneita.Francillon 1979 s. 461

 Tekniset tiedot 
+ Tekniset tiedotD4Y1 Malli 11D4Y2 Malli 12D4Y3 Malli 33D4Y4 Malli 43 Mitatkärkiväli11,5 m11,5 m11,5 m11,5 mpituus10,22 m10,22 m10,22 m10,22 mkorkeus3,675 m3,74 m3,74 m3,74 msiipipinta-ala21,623,623,623,6 Painottyhjä2440 kg2635 kg2501 kg2635 kglento3650 kg3835 kg3754 kg4542 kgmax4250 kg4623 kg4657 kg4746 kgsiipikuorma154,7162,5159,1192,5 suorituskykyhuippunopeus298 solmua4750 m313 solmua5250 m510 solmua6050 m304 solmua5900 mlentonopeus230 solmua3000 m230 solmua2000 m180 solmua3000 m200 solmua3000 mnousukyky5 min 14 s3000 m4 min 36 s3000 m4 min 25 s3000 m9 min 22 s5000 mlentokorkeus9900 m10700 m10500 m8450 mtoimintasäde (merimaili)850790820890max toimintamatka2100194515601400

Lähteet

 Viitteet 

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

 Yokosuka D4Y World War 2 planes 
 Yokosuka D4Y Aeropedia

Luokka:Yokosukan ilma-alukset
Luokka:Japanilaiset 1940-luvun pommikoneet