Pakistanin laivasto

Pakistanin laivasto () on Pakistanin asevoimien merellinen puolustushaara, joka vastaa 1 046 kilometriä pitkän Arabianmeren rantaviivan sekä tärkeimpien satamien suojaamisesta. Laivastoa tukee tehtävissään rannikkovartiosto, merijalkaväki sekä puolisotilaallinen turvallisuusosasto.

Laivastoa ollaan modernisoimassa ja laajentamassa terrorisminvastaisessa sodassa. Vuodesta 2001 alkaen laivaston aluskanta ja sen tehtävät ovat lisääntyneet. Se muun muassa liittyi Naton osastoon 150 ().

 Historia 
Pakistanin kuninkaallinen laivasto perustettiin 14. elokuuta 1947 maan itsenäistyessä Intiasta. Puolustusvoimien jakokomitea jakoi Intian kuninkaallisen laivaston kahtia. Noin kaksi kolmasosaa jäi Intialle ja loput siirrettiin Pakistanille, joka sai lähinnä keveitä pinta-aluksia kuten saattajia sekä miinanraivaajia.Mazumdar 2011, s. 68 Pakistanille luovutettiin kaksi sluuppia, kaksi fregattia, neljä miinanraivaajaa, kaksi laivaston troolaria, neljä satamavenettä sekä noin 358 henkeä, joista upseereita oli noin 180. Näiden lisäksi maa sai joukon satamien suojaksi soveltuvia moottoriveneitä.

Laivaston ensimmäiseksi komentajaksi nimitettiin kontra-amiraali J. W. Jefford, jonka päämaja oli Karachissa ja lippulaivana sluuppi Sind. Hänet korvasi 1953 ensimmäinen pakistanilainen laivastonkomentaja kontra-amiraali H. M. S. Choudri, joka oli tehtävässä vuoteen 1959. Vuoden 1956 perustuslaki muutti Pakistanin islamilaiseksi tasavallaksi, jolloin laivaston nimestä poistettiin termi kuninkaallinen ja sen lippu ja tunnus muutettiin nykyisiksi.

Laivaston kasvua rajoitti 1950-luvun puoleenväliin valtion heikko taloustilanne. Kehitystä heikensi osaltaan maanpuolustuksen kehityksen keskittäminen maavoimiin ja ilmavoimiin. Suurinpana uhkana pidettiin rajanaapuri Intiaa, jonka kanssa oli käyty Kashmirin hallinnasta sotaa pian maan itsenäistyttyä. Asevoimien suunnitelmien mukaan laivaston tehtävänä oli maan rannikon puolustaminen.

Laivaston tilanne muuttui, kun Pakistan ja Yhdysvallat allekirjoittivat 19. toukokuuta 1954 keskinäisen puolustussopimuksen (). Maa myös liittyi kahteen Yhdyvaltain luomaan kommunismin vastaiseen alueelliseen liittoumaan, SEATO ja CENTO. Näiden seurauksena Yhdysvallat rahoitti avustusohjelmansa () kautta puolustusvälinehankintoja, joiden yhtenä osana oli laivaston laajentaminen.Mazumdar 2011, s. 69

Vuodesta 1956 alkaen laivastolle hankittiin Yhdysvaltain ja Britannian ylijäämävarastoista sotalaivoja. Britannian hallitus ilmoitti helmikuussa 1956 toimittavansa Pakistanille Dido-luokan risteilijän HMS Diademin (Babur) ja neljä hävittäjää Yhdysvaltain avustusohjelman rahoittaessa hankinnan. Kalustoa täydennettiin vielä 1956-1963 toimittamalla kaksi hävittäjää, kahdeksan rannikkomiinanraivaajaa ja tankkeri.

Yhdysvaltain sotilasapuohjelma () tuki myös satamien ja muiden maakohteiden kehittämistä ja rakentamista. Laivasto hankki 1. kesäkuuta 1964 ensimmäisen sukellusveneensä Yhdysvalloista, kun Tench-luokan sukellusveneen USS Diablo hankinta toteutui. Alus otettiin palvelukseen nimellä Ghazi. Vuonna 1966 hankittiin Ranskasta kolme Daphné-luokan sukellusvenettä kolmen vuoden keskustelujen jälkeen. Veneet otettiin palvelukseen vuoden 1970 lopulla.

Intian–Pakistanin sota 1965 oli ensimmäinen laivaston käymä sota. Sukellusvene Ghazi määrättiin Intian laivaston päätukikohdan Bombayn edustalle, kun risteilijä Baburin ympärille koottu seitsemän pinta-aluksen muodostama osasto iski yöllä 7.–8. syyskuuta Dwarkan rannikkokaupunkiin. Intian laivasto ei kuitenkaan lähtenyt merelle. Iskun seurauksena 8. syyskuuta on Pakistanin laivaston vuosipäivä.

Iranin muodostuminen kommunismin vastaisen sodan keskukseksi johti Yhdysvaltain avun vähenemiseen. Saman aikaisesti toisen Intian-Pakistanin sodan seurauksena määrätty asevientikielto syyskuussa 1965 johti siihen, että Ghazi jäi viimeiseksi Yhdysvaltain rahoittamaksi siirroksi ennen vuotta 1977. Tämän seurauksena Pakistanin piti etsiä uusia yhteistyökumppaneita.

Kolmas Intian–Pakistanin sota alkoi 4. joulukuuta 1971 Intian laivaston iskiessä Pakistanin laivaston tärkeimpään tukikohtaan Karachiin, jolloin kaksi sen aluksista tuhoutui. Lisäksi tuhoutui satamalaitteita ja siviilialuksia. Pakistanin laivaston sukellusvene Hangor upotti 9. joulukuuta Intian laivaston fregatin Khukrin, mikä oli ensimmäinen sukellusveneen tekemä sotalaivan upotus taistelussa sitten toisen maailmansodan.

Sodan jälkeen paranivat yhteydet Kiinaan, josta tuli merkittävä aseiden toimittaja. Pakistanille toimitettiin muun muassa ohjuksin ja torpedoin aseistettuja veneitä. Lisäksi perustettiin Mehranin lentotukikohtaan meri-ilmavoimat, joille hankittiin Britanniasta Sea King helikoptereita ja Ranskasta Breguet Br.1150 Atlantique merivalvontakoneita. Täten luotiin kyky valvoa merialuetta aina 241 kilometriin rannikolta. Ranskasta ostettiin lentokoneisiin myös AM39 Exocet -ohjuksia.Mazumdar 2011, s. 71

Neuvostoliiton hyökättyä 1979 Afganistaniin muutti jälleen tilanteen. Yhdysvallat näki jälleen maan kommunismin vastaisen taistelun eturintamana. Vaikka useita aluksia testattiin, Yhdysvaltain rahoituksen puuttuminen esti hankinnan.

 Lähteet 

 Viitteet 

*