Joukkopsykologia ja egoanalyysi

Joukkopsykologia ja egoanalyysi () on Sigmund Freudin tutkielma vuodelta 1921. Freud tarkastelee kirjassaan joukkoilmiöiden psyykkisiä mekanismeja psykoanalyyttisesta näkökulmasta.

Joukkopsykologian kysymykset olivat alkaneet askarruttaa Freudia I maailmansodan aikoihin, ja Joukkopsykologian ja egoanalyysin alkuidea on peräisin keväältä 1919. Kirja liittyy hänen edeltäviin teoksiinsa, kuten artikkeliin ”Murhe ja melankolia” (1917) ja kirjaan Mielihyväperiaatteen tuolla puolen (1920), mutta sen varsinaiset juuret juontavat kirjaan Toteemi ja tabu (1912–1913). Kirjan taustalla oli 1800–1900-luvun joukkopsykologia, joka pyrki selittämään uuden ajan joukkoilmiöitä Ranskan suuresta vallankumouksesta I maailmansotaan.

Käsikirjoituksen ensimmäinen luonnos valmistui elokuussa 1920 ja lopullinen käsikirjoitus maaliskuussa 1921.

Kirjaansa varten Freud perehtyi ”joukkopsykologian” klassikoihin, varsinkin Gustave Le Bonin (1841–1931), William McDougallin (1871–1938) ja Wilfred Trotterin (1872–1939) kirjoituksiin, ja erittelee niitä kirjansa alussa. Freud pyrki kehittämään joukkopsykologiaa psykoanalyyttisten käsitysten avulla ja selittämään joukkoilmiöitä – kuinka joukot pysyvät koossa ja hajoavat – yksilöiden tiedostumatto­mien psyykkisten ominaisuuksien ja yksilöllisen henkilöhistorian (ontogeneesin) avulla. Hän jatkoi tässä aikaisempien joukkoteoreetikkojen viitoittamaa linjaa.

Joukkoilmiöitä oli jo aikaisemmassa tutkimuksessa pidetty jollain tapaa tiedostumattomina ja ne oli yhdistetty hypnoosiin ja suggestioon; Freud jatkoi idean kehittelyä ja toi mukaan libidon, rakastuneisuuden ja samastumisen. Hän tarkasteli kahta ”keinotekoista” joukkoa: kirkkoa ja sotaväkeä. Tämäntyyppiset joukot perustuvat Freudin mukaan siihen, että libido kääntyy sivuun alkuperäisistä tavoitteistaan ja yhdistää joukon jäseniä ja että joukon jäsenet voivat kuvitella johtajan – Kristuksen tai sotapäällikön – rakastavan heitä kaikkia samalla tavoin.

Joukkopsykologia ja egoanalyysi edustaa tärkeää välivaihetta Freudin kypsän kauden tuotannossa: hän oli siirtymässä kohti psyyken toista rakennemallia: minä, viettipohja ja yliminä. Tässä kirjassa yliminä mainitaan vielä nimellä egoihanne. Toisen rakennemallin hän esitteli kirjoituksessaan ”Minä ja ’se’” vuonna 1923.

Kirjassaan Freud palaa myös näennäishistorialliseen ”kantalauman” ajatukseen. Freud oli omaksunut sen Charles Darwinilta mutta hän kehit­teli sitä jo Toteemissa ja tabussa oudoksuttuun suuntaan, enemmän J.-B. Lamar­ckin kuin Darwinin evoluutioteorian hengessä.

 Vaikutus 

Kir­jal­la oli vaikutusta niin sanottuun freudomarxilaisuuteen ja Frankfurtin koulukuntaan. Theodor W. Adorno arvosti kirjaa, ja hänen mukaansa se ennakoi nerokkaasti kansallissosialismia. Serge Moscovici arvioi Freudin ratkaisseen joukkopsykolo­gian arvoituksen. Laajimmin Freudin tutkielmaa arvosteli kirjailija Elias Canetti pääteoksessaan Joukko ja valta (1960).

 Kirjallisuutta 
pienoiskuva|Suomennoksen kansikuva.




 Lång, Markus: Jälkisanat: Rakkaudesta joukkoon. Teoksessa 



 Aiheesta muualla 
 Kirjan teksti saksaksi.
 Ikonen, Teemu: Psykoanalyysi julmuuden jäljillä. Helsingin Sanomat 28.11.2010.

Luokka:Sigmund Freudin kirjat
Luokka:Kirjat psykoanalyysista
Luokka:Kirjat sosiaalipsykologiasta
Luokka:Vuoden 1921 kirjat