Lukuseurat Suomessa

Lukuseurat olivat 1700- ja 1800-luvulla toiminut organisaatiomuoto, jota pidetään yleisten kirjastojen esimuotona. Lukuseurat olivat eräänlaisia osuustoiminnallisia yrityksiä, joiden tarkoituksena oli hankkia luettavaa jäsenilleen, jotka sitten kierrättivät kirjoja keskenään. Aloitteentekijöinä olivat virkamiehet, vapaiden ammattien harjoittajat ja porvarit.Karjalainen 1977, sivu 12

Suomeen lukuseura-aate saapui Saksasta Itämeren rantoja pitkin, toinen haara Tanskan ja Ruotsin, toinen haara Baltian kautta.Mäkinen 1997, sivu 158 Suomen ensimmäinen varsinainen lukuseura perustettiin Vaasaan vuonna 1794. Säilyneiden lähteiden mukaan vuoteen 1830 mennessä Suomeen oli perustettu lukuseuroja ja lukukirjastoja 14 paikkakunnalle.Mäkinen 2009, sivu 45

 Lukuseurojen edeltäjät 
Lukuseurojen edeltäjiä olivat sanoma- ja aikakauslehtien tilausrenkaat. Esimerkiksi Suomessa 1700-luvun alkupuolella Turun Akatemian osakunnat tilailivat sanomalehtiä, joita jäsenet saivat lukea pienestä maksusta. 1760-luvulla Suomessa Vaasan seudulla toimi puolestaan lukupiiri, jota kutsuttiin ”kirjasosioteekiksi” (Bok Societet). Tämä oli tyypiltään kierrätyslukuseura: lukupiirin jäsenet, papit ja virkamiehet, avasivat yksityiskirjastonsa toistensa käyttöön, hankkivat vuorollaan kirjoja ja kierrättivät niitä muiden jäsenien keskuudessa. Pohjalaisen kirjasosioteetin lisäksi ei lukuseuroista Suomen alueella ole tietoja ennen suomalaisten lukuseurojen kulta-aikaa, joka alkoi 1790-luvulla.Mäkinen 1994a, Mäkinen 1994b

 Lukuseurat 
 Vaasan lukuseura 
Vuonna 1794 perustettu Vaasan lukuseura oli ensimmäinen Suomen lukukirjastoja ylläpitävistä lukuseuroista ja ainakin joidenkin Pohjanmaan rannikon lukuseurojen esikuva. Lukuseura syntyi aatelisten virkamiesten pitkäaikaisen kirjallisen yhteistoiminnan tuloksena. Lukuseura ylläpiti lukukirjastoa, ja kirjastonhoitajina toimivat hovioikeuden asessori Olof Langenstain sekä pappi ja Vaasan triviaalikoulun opettaja P.U.F Sadelin.Mäkinen 2009, sivu 46-49 Kirjaston kokoelmissa oli vuoden 1813 kirjaluettelon mukaan 753 nidettä ja vuoden 1828 luettelon mukaan yhteensä 1 099 nidettä.Mäkinen 1997, sivu 3 Ajan myötä romaanien ja näytelmien suhteellinen osuus kasvoi hankinnoissa, ja Sadelinin aikana romaaneja hankittiin suhteessa enemmän kuin Langensteinin aikana. Siten Vaasan lukukirjaston ilme muuttui porvarillisemmaksi, populaarimmaksi ja naislukijoille mieluisammaksi.Mäkinen 2009, sivu 50 Vaasan lukuseuran lukukirjastoa voidaan pitää myös Suomen ensimmäisenä yleisenä kirjastona, sillä se alkoi ensimmäisenä lainata kokoelmistaan kirjoja maksua vastaan.Haavisto 1994, sivu 7

 Turun lukuseura 
Keski-Euroopassa toimi 1700-luvulta lähtien lukukabinetteja, jotka kehittyivät lukukirjastoista isommissa kaupungeissa. Lukukabinetin erityispiirteenä olivat eri tilat kirjastoa, lukusalia ja seurustelua varten. Tällaista lukukabinettia eniten vastaava suomalainen lukuseura perustettiin vuonna 1798 Turkuun, vaikkakin toiminta oli paljon ulkomaisia esikuvia vaatimattomampaa.Mäkinen 1994c, sivu 23 Jäseniä perustettavan lukuseuran toimintaan haettiin lehti-ilmoituksella. Talousseuran lainahuoneesta saatiin toiminnalle tilat, jotka olivat avoinna pari päivää viikossa 3-4 tuntia kerrallaan. Turun lukuseura keskittyi aluksi sanoma- ja aikakauslehtiin, eikä sen kokoelmissa myöhemminkään ollut yhtä paljon kirjoja kuin muissa Suomen lukuseuroissa. Turun lukuseurassa tärkeänä pidettiin jäsenien sosiaalisesti ja akateemisesti korkeaa tasoa.Mäkinen 1997, sivu 168; Mäkinen 2009, sivu 56 Turun lukuseuran toiminta lakkasi vähitellen 1822 Helsingin tultua pääkaupungiksi ja keskusvirastojen muuttaessa HelsinkiinKarjalainen, sivu 13.

 Rannikon lukuseurat 
Vaasan pohjoispuoliselle rannikolle syntyi useita lukuseuroja 1800-luvun alkuvuosikymmeninä. Näistä Kokkolan lukuseuraa on pidetty Vaasan lukuseuran rinnakkaisinstituutiona. Sen perustajajäseniin kuului virkamiesten ja kauppiaiden lisäksi muun muassa Anders Chydenius.Nurmio 1947, sivu 6. Lukuseuran perustamisella oli merkitystä pikkukaupungin kulttuuri- ja sivistyskehitykselle. Kaikki samankaltaisten rannikkokaupunkien, eli Kokkolan, Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren, Raahen, Oulun ja Tornion lukuseurat olivat luonteeltaan porvarillisia. Jäsenet kuuluivat yhteisönsä ylimpään kerrokseen, kuten menestyneisiin kauppias- ja laivanvarustajaperheisiin. Rannikon lukuseuroilla oli myös omat lukukirjastot, ja näiden kokoelmissa suosikkeja olivat matkakirjat, historiateokset, elämäkerrat sekä romaanit.Mäkinen 2009, sivu 56-59

 Helsingin lukuseurat 
Helsingin tultua pääkaupungiksi kaupunkiin muuttaneet virkamiehet perustivat vuonna 1819 kaupunkiin lukuseuran, jota kutsuttiin nimillä Helsingfors Läsesällskap tai Läse-Sällskapet i Helsingfors. Osa jäsenistä oli ollut mukana jo Turun lukuseurassa, mutta Helsingin lukuseura sai vähän viihteellisemmän luonteen. Lukuseuran kokoelmissa oli historiallisia teoksia, matkakirjoja ja todennäköisesti romaanejakin. Helsingin lukuseura lopetti itse toimintansa 1829, mikä johtui mahdollisesti jäsenten välisistä erimielisyyksistä tai varautumisesta tuleviin tiukempiin sensuurisäädöksiin.Mäkinen 2009, sivu 60 Helsingissä toimi 1830-luvulla myös pieni Sällskapets Bibliothek, jonka kokoelma koostui romaaneista. Myös helsinkiläisten intellektuellien Lauantaiseura lähti liikkeelle lukuseuramaisissa puitteissa.Mäkinen 2009, sivu 61

 Viipurin lukuseura 
Viipuriin oli jo 1785 avattu lainakirjasto, jossa oli pääasiassa johtavien saksalaisten kirjailijoiden teoksia, sillä Itämeren rannikolla oli voimakas saksalainen vaikutus. Kirjaston toiminta päättyi melko pian, mutta sen vaikutus saattoi olla vielä taustalla, kun kymnaasin yliopettaja A. W. Tappen perusti Viipuriin 1806 lukuseuran. Se toimi aluksi varsinaisesti lukupiirinä, sillä hankitut kirjat jaettiin jäsenten kesken. Lukukirjaston tavoin toimiva kirjasto, Wiburgsche Stadtbibliothek, perustettiin vuonna 1808. Viipurin lukuseuralla oli jäseniä myös Sortavalassa ja Savonlinnassa, ja nämä jäsenet lupasivat myös luovuttaa heille kuuluvat kirjat yhteiseen kirjastoon. Kirjaston kokoelmissa oli pääosin saksalaista, osin venäläistä ja ranskalaista, mutta ei ruotsalaista kirjallisuutta.Mäkinen 2009, sivu 62-63 Tämän lisäksi Viipuriin perustettiin 1841 uusi lukuseura, jonka perustajina olivat muun muassa hovioikeuden presidentti C. G. Mannerheim ja kirjailija Jac Juden.Närhi 1963, sivu 11

 Lukuseurat muualla Suomessa 
Suurin osa lukuseuroista syntyi rannikkokaupunkeihin, joiden elinkeinoelämä oli vilkasta ja joilla oli suhteellisen hyvät yhteydet muualle Eurooppaan. Tällaisia rannikkokaupunkien lukuseuroja Vaasan eteläpuolella edustivat ainakin Porvoon ja Porin lukuseurat. Sisämaassakin toimi kuitenkin lukuseuroja, esimerkiksi Hämeenlinnassa, Tampereella ja Leppävirralla, joka on ainoa maaseutupaikka, jossa tiedetään olleen lukuseura 1800-luvun alussa.Kianto 1961, sivu 12-13; Mäkinen 1997, sivu 160.

 Fakkilukuseurat 
Lukuseurat hankkivat enimmäkseen yleistajuista kirjallisuutta, useiden säännöissä jopa kiellettiin varsinaisen tieteellisen kirjallisuuden hankkiminen. Monen erikoisammatinharjoittajan täytyi kuitenkin seurata oman alansa kirjallisuutta, ja yleisten lukuseurojen rinnalle alkoikin syntyä yhä enemmän erikoislukuseuroja, ”fakkilukuseuroja” (Fachlesegesellschaften), ammatillisen ja tieteellisen kirjallisuuden välittämistä varten.Mäkinen 1997, sivu 175; Mäkinen 1994b, sivu 12. Säännöllistä lukuseuratoimintaa oli Suomessa 1800-luvun alkupuolella ainakin papeilla, lääkäreillä ja upseereilla.Mäkinen 2009, sivu 64

 Pitäjänlukuseurat 
Lukuseuran keskeistä piirrettä, tiedon hankintaa sosiaalisen kanssakäymisen kehyksessä, saatettiin soveltaa myös kansanvalistukselliseen tarkoitukseen. Näin syntyi ajatus pitäjänlukuseuroista, jotka olivat säätyläisten johtamia keskustelutilaisuuksia. Niiden avulla kansaa sivistettiin tilanteessa, jossa vakinaiset koulut puuttuivat, eikä ollut myöskään sellaisia julkaisuja, joista halukkaat omin päin olisivat voineet omaksua uusia asioita.Mäkinen 1994a Perinteisen näkemyksen mukaan rahvas tarvitsi tietoa, mutta sen tuli olla heidän tarpeidensa mukaista, esimerkiksi uskonnollista tai maatalouteen liittyvää tietoa. Sen sijaan yleinen, opillinen tieto kuului ainoastaan säätyläistölle, joten sitä ei pitänyt jakaa rahvaalle. Pitäjänlukuseuraehdotuksissa talonpojilla ei oletettu olevan suurta oma-aloitteisuutta, vaan aloitteen piti tulla säätyläisiltä. Talonpojilla ei uskottu olevan kiinnostusta lukemiseen, mutta pitäjänlukuseurojen järjestäminen koettiin kuitenkin velvollisuudeksi.Mäkinen 2009, sivu 78-79

 Lukuseurojen kirjavalikoimat 
Lukuseuroille ominaisinta aineistoa olivat sanoma- ja aikakauslehdet, sekä tietokirjallisuus.
Mäkinen 1997, sivu 110 Lukuseurojen kirjastoissa oli runsaasti maantieteellistä, historiallista ja poliittista kirjallisuutta. Naisten kirjallisuus, romaanit, olivat myös suomalaisissa lukukirjastoissa paremmin edustettuina kuin esimerkiksi saksalaisten lukuseurojen kokoelmissa.Mäkinen 1997, sivu 159 Kirjat olivat enimmäkseen ruotsinkielisiä, kuten enemmistö niiden lukijoistakin. Poikkeuksen teki Viipurin lukuseuran kirjasto, jonka perusvarasto oli saksankielinen.

 Lukuseurojen säännöt 
Eri lukuseurojen kesken vallitsivat melko samankaltaiset toimintaperiaatteet. Esimerkiksi vuosimaksun suuruutta, osakkuuden sääntöjä ja ulkopuolisille lainaamista koskevat säännöt olivat monessa kohdin yhdenmukaisia.Laaksovirta 1994, sivu 3 Lukuseurat olivat periaatteessa vain jäseniä varten, mutta Vaasan ja Kokkolan lukuseurat antoivat muidenkin kuin jäsenten lainata kirjoja vähäistä maksua vastaan.Mäkinen 1994b, sivu 8; Mäkinen 2009, sivu 56

 Sensuuritoimenpiteet 
Autonomian alkuaikoina Suomen ollessa Venäjän vallan alla sivistyneistö saattoi melko vapaasti hankkia ulkomaista kirjallisuutta ulkomailta, vaikka voimassa olikin joitakin rajoittavia säädöksiä. Vuonna 1829 voimaan astui sensuuriasetus, joka vaikeutti lukuseurojen toimintaa.Mäkinen 2009, sivu 53-54 Sensuuri epäili Suomeen levitettävän vaarallisia mielipiteitä.Karjalainen, sivu 15 Suoranaisesti uusi sensuurimääräys koski lukuseuroja 1830, jolloin määrättiin seurojen hankintaluettelot tarkistettaviksi ja kielletty kirjallisuus, mikäli sitä oli, toimitettavaksi sensuuriylihallitukselle Helsinkiin. Muun muassa Kokkolassa uusi määräys aiheutti lukuseuran hajaantumisen ja kirjojen jakamisen osakkaiden kesken.Kuusela 1965: sivu 8-9 Sensuurimääräyksen aiheuttaman keskeytyksen jälkeen Kokkolan lukuseuran toiminta kuitenkin alkoi uudelleen parin vuoden tauon jälkeen.Kuusela 1965, sivu 9 Sensuurin toimenpiteet vaikeuttivat erityisesti niiden lukuseurojen toimintaa, joiden lukukirjastoilla oli lainausta ulkopuolisille. Lukuseurojen kultakausi Suomessa päättyi käytännössä sensuuriasetuksen myötä 1830-luvulla, vaikka toiminta monissa paikoissa vielä jatkuikin.Mäkinen 2009, sivu 53-55 Lukuseurat kuitenkin lakkasivat jokseenkin kokonaan 1800-luvun puoliväliin mennessä. Kirjastot joko hajosivat tai ne liitettiin myöhemmin perustettuihin kaupunkien omiin kirjastoihin.Karjalainen 1977, sivu 15

 Lukuseurojen vaikutus kirjastojen syntyyn 
Lainakirjastoaatteen katsotaan kotiutuneen Suomeen lukuseurojen kirjastojen välityksellä. Samalla sivistyneistö oppi tuntemaan kirjastojen mahdollisuudet ja perehtyi kirjastojen hoitoon. Tällä oli merkityksensä myöhemmin pitäjänkirjaston syntyaikana, jolloin jotkut säätyläiskirjastot vähitellen suorastaan muuttuivat yleisiksi kansankirjastoiksi.Karjalainen 1977, sivu 16-17

Lähteet









Viitteet

Luokka:Suomen kulttuurihistoria