Bell X-5

Bell X-5 oli yhdysvaltalainen yksimoottorinen koesuihkulentokone. Se kuului X-lentokonesarjaan ja oli ensimmäinen lentokone, joka käytti muuttuvageometrista siipeä lennon aikana. Kone perustui toisen maailmansodan lopulla rakennettuun saksalaiseen Messerschmitt P.1101 -hävittäjään, joka ei ehtinyt lentämään ennen sodan loppua.

Konetyypin kehittäminen

Keskeneräinen Messerschmitt P.1101 -hävittäjä jäi Yhdysvaltain joukkojen sotasaaliiksi Oberammergaussa Saksassa. Prototyyppi vaurioitui Yhdysvaltoihin kuljetuksen aikana, ja se päätyi lopulta Bellin lentokonetehtaalle New Yorkiin. Bellin insinöörit tutkivat konetta, ja tehtaan pääsuunnittelija Robert J. Woods ehdotti lopulta samantyyppisen koneen rakentamista.Winchester 2005, s. 37. Vaikka X-5 muistutti ulkoisesti hyvin paljon P.1101:tä, se oli huomattavasti monimutkaisempi, sillä siipien nuolikulmaa pystyttiin säätämään kolmen asennon välillä (20°, 40° ja 60°). Siiven kääntäminen suorasta taitetuksi kesti vain 30 sekuntia.

Koneessa oli monimutkainen tekninen ratkaisu siiven taittamiseen: siiven taittuessa koneen painon ja nostovoiman keskipisteet muuttuivat, jonka kompensoimiseksi koko siipirakenne siirtyi kiskoilla vastakkaiseen suuntaan.

X-5:n sakkausominaisuudet olivat koneen huonon aerodynaamisen suunnittelun takia erittäin huonot. Tähän vaikuttivat etenkin huonosti sijoitetut sivu- ja korkeusperäsimet, jotka saattoivat aiheuttaa oikeamattomaan syöksykierteeseen joutumisen. Koneen huonot sakkausominaisuudet johtivat lopulta myös toisen prototyypin tuhoutumiseen ja lentäjän kuolemaan vuonna 1953.Hallion 1984, s. 52. X-5:n pohjalta oli suunniteltu kehitettäväksi halpaa hävittäjää Nato-maille ja vientiin. Koneen ongelmat johtivat kuitenkin myös jatkokehittelyn keskeyttämiseen.Hallion 1984, s. 47.

Käyttöhistoria
Kaksi X-5-konetta rakennettiin sarjanumeroilla 50-1838 ja 50-1839. Ensimmäinen valmistui 15. helmikuuta 1951, ja koneet lensivät ensilentonsa 20 kesäkuuta ja 10. joulukuuta 1951. Koneilla tehtiin melkein 200 lentoa, joilla saavutettiin 0,9 Machin nopeuksia 12 000 metrin lentokorkeudessa. Toinen prototyyppi menetettiin 14. lokakuuta 1953, jolloin ilmavoimien lentäjä Ray Popson epäonnistui syöksykierteen oikaisemisessa Edwardsin lentotukikohdassa törmäten lopulta maahan. X-5:n toinen prototyyppi jatkoi koelento-ohjelmaansa vuoteen 1955, ja palveli ilmavoimia aina vuoteen 1958.

X-5 osoitti ongelmistaan huolimatta muuttuvageometrisen siiven edut suurella nopeusskaalalla lennettäessä. Konseptia on myöhemmin hyödynnetty muun muassa yhdysvaltalaisissa F-111-, F-14 Tomcat -hävittäjissä ja B-1 Lancer -pommikoneessa sekä neuvostoliittolaisessa MiG-23- ja eurooppalaisessa Panavia Tornado –hävittäjässä.

Tekniset tiedot

 Lähteet 

 Viitteet 

X-5
Luokka:Yhdysvaltalaiset experimental-ilma-alukset
Luokka:1950-luvun experimental-ilma-alukset