Suomi 1990-luvulla

Suomi oli 1990-luvulla jälkiteollinen noin viiden miljoonan asukkaan yhteiskunta. Politiikassa merkittävimpiä tapahtumia olivat Suomen ja Neuvostoliiton välisen YYA-sopimuksen raukeaminen Neuvostoliiton romahtaessa vuonna 1991 ja Suomen liittyminen vuoden 1995 alussa Euroopan unionin jäseneksi. Edellistä vuosikymmentä vahvasti leimannut nousukausi päättyi 1990-luvun alussa Suomen historian syvimpään lamaan.

1990-luvulla matkapuhelimet, tietokoneet ja internetyhteydet alkoivat yleistyä, mutta ne eivät olleet vielä joka kodin perustavaraa kuten pakastin alkoi jo olla. Matkapuhelinyhtiö Nokia tuli 1990-luvun alun laman jälkeen huomattavan tärkeäksi Suomen kansantaloudelle. Vuosikymmenen viihdeilmiöitä olivat monenlaiset sketsisarjat ja visailuohjelmat. Urheilussa merkittävintä on Suomen historian ensimmäinen jääkiekon maailmanmestaruuskulta vuodelta 1995.

Politiikka
Koivistosta Ahtisaareen
Suomessa käytiin presidentinvaali vuonna 1994. Kaksi kautta istunut Mauno Koivisto ei ollut enää ehdokkaana, ja hänen seuraajakseen valittiin SDP:n ehdokas, vuosien ajan kansainvälisissä tehtävissä toiminut Martti Ahtisaari. Presidentinvaalissa oli mukana kaikkiaan ennätykselliset 11 ehdokasta, joista seitsemän oli puolueiden ja neljä eri valitsijayhdistysten asettamia. Yksi vaalin huomiota herättänyt piirre oli, ettei kukaan ehdokkaista ollut koskaan toiminut pääministerinä, eduskunnan puhemiehenä eikä Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä. Presidentinvaalissa ei enää valittu valitsijamiehiä, vaan se oli ensimmäinen suora kansanvaali.

Eduskunta ja puolueet
Kaikki Suomen hallitukset istuivat 1990-luvulla koko nelivuotisen vaalikauden ajan. Pääministereinä toimivat Harri Holkeri (1987−1991), Esko Aho (1991−1995) ja Paavo Lipponen (1995−2003).

Suomessa järjestettiin vuosikymmenen aikana kolmet eduskuntavaalit vuosina 1991, 1995 ja 1999. Vuoden 1991 vaalien selkein voittaja oli Suomen Keskusta, kun taas hallitusvastuussa olleet Kokoomus ja SDP kärsivät ankarat tappiot. Vuoden 1995 vaaleissa SDP saavutti suurimman paikkamääränsä toisen maailmansodan jälkeen (63 kansanedustajaa). Kannatustaan menettänyt ja sisäisistä riidoista kärsinyt Suomen Maaseudun Puolue puolestaan koki kohtalonsa samoissa vaaleissa, jolloin se menetti miltei kaikki eduskuntapaikkansa. SMP ajautui vaalien jälkeen konkurssiin ja sen raunioille perustettiin syksyllä 1995 uusi puolue Perussuomalaiset. Liberaalinen Kansanpuolue oli eduskuntapuolueena viimeisen kerran vaalikauden 1991−1995 yhden kansanedustajan voimin. Nuorsuomalaiset-puolueen ja niin sanottu ”Eko-Vihreiden” ainoaksi eduskuntakaudeksi jäi vaalikausi 1995−1999, jolloin edellisellä oli kaksi kansanedustajaa ja jälkimmäisellä yksi.Unto Hämäläinen: Eduskuntavaalit 1991. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1992, s. 198–199. Helsinki: Otava, 1991. .Unto Hämäläinen: Eduskuntavaalit 19.3.1995. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1996, s. 190–196. Helsinki: Otava, 1995. .Unto Hämäläinen: Eduskuntavaalit 21.3.1999. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 2000, s. 207–214. Helsinki: Otava, 1999. . 

Vuonna 1990 Suomeen perustettiin uusi puolue Vasemmistoliitto, jolle siirrettiin SKP:n poliittinen toiminta; samalla lakkautettiin SKDL. SKP päätettiin säilyttää puolueena, mutta se teki konkurssin syksyllä 1992 pääosin epäonnistuneiden kiinteistökauppojensa vuoksi. Vasemmistoliiton ulkopuolelle jättäytyneet kommunistit jatkoivat poliittista toimintaansa Kommunistisessa Työväenpuolueessa ja myöhemmin uudelleen perustetussa SKP:ssa, joiden keskinäiset välit ja suhteet Vasemmistoliittoon olivat huonot. Vasemmistoliitto oli hallituspuolueena eduskuntavaaleista 1995 alkaen, jolloin se oli mukana Lipposen ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa.The Left-Wing Alliance, Vasemmistoliitto.fi 1998

Kansanedustaja Risto Kuisma erosi SDP:sta vuonna 1997 ja asettui aluksi yhteistyöhön Nuorsuomalaisten kanssa, mutta perusti seuraavana vuonna uuden Remonttiryhmä-puolueen.Remonttiryhmä, remmi.net 2001 Vuosikymmenen aikana Suomeen syntyi runsaasti muitakin puolueita, jotka eivät kuitenkaan missään vaaleissa nousseet eduskuntaan. Tällaisia olivat muun muassa Naisten puolue, Luonnonlain puolue ja Suomen EU-jäsenyyden vastustamisella kampanjoinut Vapaan Suomen Liitto. Suomen Eläkeläisten Puolue hajosi sisäisten kiistojensa vuoksi kahdeksi keskenään kilpailleeksi puolueeksi. Joukko SEP:sta eronneita ja erotettuja jäseniä perusti loppuvuonna 1990 Riippumattomat Sitoutumattomat Eläkeläiset Suomessa -nimisen puolueen, jonka nimeksi vaihdettiin vuoden 1991 eduskuntavaalien jälkeen Eläkeläiset Kansan Asialla.Mitä missä milloin 1992, s. 199.

Sotien jälkeisen ajan huomattavimpiin poliitikkoihin kuulunut Johannes Virolainen jätti politiikan vuoden 1991 eduskuntavaaleissa. Syksyllä 1990 Virolainen oli noussut Suomen kaikkien aikojen pitkäaikaisimmaksi kansanedustajaksi.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1992, s. 15. Helsinki: Otava, 1991.

 Puolustuspolitiikka 
Naisten on ollut mahdollista suorittaa asepalvelus vuodesta 1995 lähtien.|pienoiskuva|oikea|250px

Elisabeth Rehn toimi Suomen ja Euroopan ensimmäisenä naispuolisena puolustusministerinä vuosina 1990–1994. Hänen kaudellaan valmisteltiin suunnitelma naisten vapaaehtoisesta asepalveluksesta, selvitettiin kansalaisten suhtautumista siihen ja sen jälkeen siitä laadittiin lakiesitys. Laki naisten vapaaehtoisesta asepalveluksesta tuli voimaan 1. huhtikuuta 1995. Ensimmäiset naiset aloittivat palveluksensa saman vuoden lokakuussa.Mitä missä milloin 1997, s. 255.

Suomi osti vuonna 1991 Saksasta suuren määrän tarpeettomiksi jääneitä entisen Itä-Saksan kansanarmeijan panssari- ja tykistöaseita sekä ampumatarvikkeita, jotka olivat pääosin neuvostoliittolaisvalmisteisia.Jukka Tarkka: Venäjän vieressä: Suomen turvallisuusilmasto 1990–2012, s. 103. Helsinki: Otava, 2015.  

Kun ilmavoimien Saab 35 Draken- ja MiG-torjuntahävittäjät olivat lähestymässä elinkaarensa loppua, Ahon hallitus valtuutti toukokuussa 1992 puolustusministeriön ostamaan Yhdysvalloista 57 yksipaikkaista F/A-18 Hornet -hävittäjää sekä seitsemän kaksipaikkaista harjoitus- ja koulutuskonetta. Koneiden toimitukset alkoivat vuonna 1995. Hävittäjähankinta merkitsi perusteellista muutosta Suomen turvallisuuspolitiikkaan, vaikka asian tämä ulottuvuus aluksi kiistettiin. Sen myötä Suomi loi suoran sotilaallisen yhteyden Yhdysvaltoihin sotilasliitto Naton ohi ja alkoi irtautua Paasikiven-Kekkosen linjasta. Julkisuudessa korostettiin Hornetin olevan nimenomaan torjuntahävittäjä ja vaiettiin tiukasti siitä, että kone oli lisävarustelulla helposti muunnettavissa hyökkäyshävittäjäksi. Noin 13 miljardin markan arvoisen kaupan ajoittaminen keskelle lama-aikaa herätti arvostelua varsinkin poliittisessa vasemmistossa.Mitä missä milloin 1993, s. 70.Tarkka 2015, s. 105–108.

Länsi-integraatio
Suomen ja Neuvostoliiton välinen YYA-sopimus raukesi Neuvostoliiton romahtaessa vuonna 1991, jonka tilalle solmittiin Naapuruussopimus. Vuonna 1948 solmitun YYA-sopimuksen voimassaolon todettiin lakanneen 20. tammikuuta 1992.Mitä missä milloin 1993, s. 41.

Keskustelua Suomen jäsenyydestä silloisessa Euroopan yhteisössä virittivät vuoden 1991 eduskuntavaalien jälkeen SDP:n ja Kokoomuksen puheenjohtajat Pertti Paasio ja Pertti Salolainen. Presidentti Mauno Koivisto torjui ajatuksen vielä kesäkuussa 1991 hallitukselle pitämässään ulkopoliittisessa katsauksessa, mutta tilanne muuttui Neuvostoliiton luhistuttua ja varsinkin Ruotsin jätettyä jäsenhakemuksen EY:lle keväällä 1992. Lokakuun 16. päivänä vuonna 1994 pidettiin Suomen EU-kansanäänestys, jossa niukahko enemmistö (56,9 %) äänestäneistä kannatti liittymistä Euroopan unioniin.

Vuoden 1995 alussa Suomi liittyi Euroopan unionin jäseneksi ja erosi Euroopan vapaakauppajärjestöstä. Merkittävä ulkopoliittinen taustavaikuttaja ministeri Max Jakobson nostatti vuosikymmenen puolivälissä keskustelua Suomen liittymisestä sotilasliitto Natoon.

Lainsäädäntöä
 1991 TuotevastuulakiMitä missä milloin 1991, s. 212.
 1991 Puolustustilalaki ja valmiuslaki korvasivat sotatilalain vuodelta 1930Mitä missä milloin 1992, s. 216.
 1992 Uusi Ahvenanmaan itsehallintolaki korvasi vanhan lain vuodelta 1922
 1993 Laki yksityishenkilöiden velkajärjestelystäMitä missä milloin 1994, s. 290.
 1993 Uusi metsästyslaki korvasi vanhan lain vuodelta 1962
 1994 Laki arvonlisäverosta korvasi liikevaihtoverolain vuodelta 1941Mitä missä milloin 1995, s. 224.
 1994 Kotikuntalaki
 1995 Laki naisten vapaaehtoisesta asepalveluksestaMitä missä milloin 1996, s. 236.
 1995 Geenitekniikkalaki
 1995 Laki ammattikorkeakouluistaMitä missä milloin 1996, s. 237.
 1995 Kuntalaki
1996 Uusi eläinsuojelulaki korvasi vanhan lain vuodelta 1971Mitä missä milloin 1997, s. 229.
1999 Henkilötietolaki korvasi henkilörekisterilain vuodelta 1988Mitä missä milloin 2000, s. 227.
 1999 Laki lähestymiskiellosta
 1999 Pelastustoimilaki

Merkittäviä 1990-luvun poliitikkoja

 Mauno Koivisto, tasavallan presidentti
 Martti Ahtisaari, tasavallan presidentti
 Harri Holkeri, pääministeri
 Esko Aho, pääministeri, Suomen Keskustan puheenjohtaja
 Paavo Lipponen, pääministeri, SDP:n puheenjohtaja
 Sulo Aittoniemi, Suomen maaseudun puolueen kansanedustaja ja presidenttiehdokas 1994
 Arja Alho, valtiovarainministeri
 Claes Andersson, kulttuuriministeri, Vasemmistoliiton puheenjohtaja ja presidenttiehdokas 1994
 Jouni Backman, hallintoministeri
Heikki Haavisto, ulkoministeri
Ilkka Hakalehto, presidenttiehdokas Itsenäisen Suomen Puolesta, Vapaan Suomen liiton puheenjoht.
Tarja Halonen, ulkoministeri
Olli-Pekka Heinonen, opetusministeri
Kari Häkämies, oikeusministeri
Raimo Ilaskivi, Kokoomuksen presidenttiehdokas 1994
Kauko Juhantalo, kauppa- ja teollisuusministeri
Bjarne Kallis, Suomen Kristillisen Liiton puheenjohtaja
Toimi Kankaanniemi, kehitysyhteistyöministeri, Suomen Kristillisen Liiton puheenjohtaja ja presidenttiehdokas 1994

 Keijo Korhonen, Suomen Kansan Itsenäisyysrintaman presidenttiehdokas 1994
Eeva Kuuskoski, sosiaali- ja terveysministeri, Muutos 94 -kansalaisliikkeen presidenttiehdokas 1994
Erkki Liikanen, valtiovarainministeri
 Sauli Niinistö, oikeus- ja valtiovarainministeri, Kokoomuksen puheenjohtaja
Ole Norrback, liikenneministeri, RKP:n puheenjohtaja
Pertti Paasio, ulkoministeri, SDP:n puheenjohtaja
 Mauri Pekkarinen, sisäministeri
 Hannele Pokka, oikeusministeri
 Ulla Puolanne, valtiovarainministeri
 Elisabeth Rehn, puolustusministeri, RKP:n presidenttiehdokas 1994
 Pertti Salolainen, ulkomaankauppaministeri, Kokoomuksen puheenjohtaja
 Suvi-Anne Siimes, kulttuuriministeri, Vasemmistoliiton puheenjohtaja
Ulf Sundqvist, SDP:n puheenjohtaja
Ilkka Suominen, kauppa- ja teollisuusministeri, eduskunnan puhemies
 Riitta Uosukainen, opetusministeri ja eduskunnan puhemies
 Iiro Viinanen, valtiovarainministeri
Pertti ”Veltto” Virtanen, ”Eko-Vihreiden” kansanedustaja ja presidenttiehdokas 1994
Raimo Vistbacka, Suomen maaseudun puolueen viimeinen ja perussuomalaisten ensimmäinen kansanedustaja, liikenneministeri
 Paavo Väyrynen, ulkoministeri, Suomen Keskustan presidenttiehdokas 1994
Jarmo Wahlström, SKDL:n kansanedustaja ja viimeinen puheenjohtaja

Hallinnollinen jako
Läänit
Syyskuuhun 1997 asti Suomessa oli käytössä niin sanotut vanhat läänit. Läänejä oli tuolloin kaksitoista. 1. syyskuuta 1997 toteutettiin lääniuudistus, joka vähensi läänien määrän kuuteen. Maakuntien merkitys kasvoi, kun aiemmat maakunnalliset läänit korvattiin hallinnollisilla suurlääneillä, minkä tarkoituksena olivat julkishallinnon keventäminen ja siitä saatavat säästöt hallintokuluissa. Uuteen Etelä-Suomen lääniin liitettiin Uudenmaan lääni, Kymen lääni, Hämeen läänistä Kanta-Häme ja Lahden seutukunta sekä Mikkelin läänistä Heinolan seutukunta. Uuteen Länsi-Suomen lääniin liitettiin Turun ja Porin lääni, Vaasan lääni, Keski-Suomen lääni sekä Hämeen lääniin kuuluneet Pirkanmaan kunnat. Uuteen Itä-Suomen lääniin liitettiin Kuopion lääni, Pohjois-Karjalan lääni sekä pääosa Mikkelin läänistä. Oulun lääni, Lapin lääni ja Ahvenanmaan lääni eivät muuttuneet uudistuksessa.

Ikaalisten ja Parkanon kaupungit sekä Hämeenkyrön, Kihniön, Mouhijärven ja Viljakkalan kunnat siirrettiin vuoden 1993 alussa Turun ja Porin läänistä Hämeen lääniin. Siirron merkitys jäi melko vähäiseksi molempien läänien tullessa lakkautetuiksi vuonna 1997.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1994, s. 55. Helsinki: Otava, 1993.

Kunnat
1990-luvulla Suomessa oli jäljellä vain yksi virallinen kuntamuoto: kunta. Vuonna 1995 säädetyn kuntalain jälkeen mikä tahansa kunta sai käyttää itsestään kaupunki-nimitystä, mikäli piti sitä asianmukaisena. Kuntalaista säädettiin edeltäjäänsä vuoden 1976 kunnallislakia joustavampi. Siinä erotettiin poliittinen johtaminen ja hallinnon johtaminen toisistaan, säädettiin oikeussäännökset kunnallishallinnon yleisestä järjestämistavasta ja korostettiin kuntalaisten osallistumisoikeuden toteuttamista. Tosin aina vuoteen 1999 asti muun muassa rakennus- ja kaavoituslainsäädännössä oli säännöksiä, jotka koskivat vain kaupunkeja taikka vain muita kuntia ja vuoden 1976 jälkeen perustettuja kaupunkeja.

Vuosikymmenen aikana muuttuivat kaupungeiksi Kiteen, Nivalan ja Orimattilan kunnat vuoden 1992 alussaMitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1993, s. 38. Helsinki: Otava, 1992. ., Kaarinan, Kiuruveden, Närpiön, Pyhäjärven ja Someron kunnat vuoden 1993 alussaMitä Missä Milloin 1994, s. 55., Haapaveden ja Viitasaaren kunnat vuoden 1996 alussaMitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1997, s. 49. Helsinki: Otava, 1996. . sekä Paimion kunta vuoden 1997 alussa.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1998, s. 50. Helsinki: Otava, 1997. . Pyhäjärvi muutti nimensä Pyhäsalmeksi vuoden 1993 alussa, mutta palasi vuonna 1996 käyttämään vanhaa nimeään.Mitä Missä Milloin 1996, s. 49. Koski Hl muutti nimensä Hämeenkoskeksi vuoden 1995 alussa.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1996, s. 48. Helsinki: Otava, 1995. .

Kuntaliitokset eivät 1990-luvulla olleet kovin yleisiä. Vuosikymmenen aikana kuntien määrä väheni kahdeksalla; lakkautetuista kunnista peräti neljä käytti nimessään maalaiskunta- tai kunta-sanaa.

Demografia
Väestönmuutokset
1990-luvulla Suomen väkiluku kasvoi maltillisesti, hieman alle neljä prosenttia. Vuoden 1989 lopussa Suomen väkiluku oli 4 974 383, ja vuoden 1999 lopussa se oli 5 171 302. Vuonna 1991 rikkoutui viiden miljoonan asukkaan raja. Syntyvyys laski hieman: vuosikymmenen alussa syntyi noin 65 000 lasta vuodessa ja vuosikymmenen lopulla noin 57 000. Kokonaiskuolleisuus muuttui vain vähän: vuosina 1986–1990 se oli 9,8 ja vuonna 1999 9,6 kuolemaa tuhatta asukasta kohden. Toisen maailmansodan jälkeiset suuret ikäluokat olivat vuosikymmenen aikana 40–55-vuotiaita.

Elinajanodote kasvoi hieman. Vuosina 1986–1990 syntyneiden poikien elinajanodote oli 70,7 vuotta ja tyttöjen 78,8 vuotta. Vastaavat luvut vuonna 1999 syntyneille pojille oli 73,3 vuotta ja tytöille 81,0 vuotta. Imeväiskuolleisuus laski vuoden 1990 5,6 promillesta vuoden 1999 3,6 promilleen, ja oli eräs maailman alhaisimmista. Itsemurhien määrä oli Suomessa huipussaan 1990-luvun alussa talouslaman keskellä, jolloin oman kätensä kautta kuoli noin 1 500 suomalaista vuodessa. Tämän jälkeen itsemurhat ovat alati vähentyneet: vuosikymmenen lopulla Suomessa tapahtui noin 1 200 ja 2010-luvulla noin 800 itsemurhaa vuodessa.

Maahanmuuttajien osuus väestöstä kasvoi noin kaksinkertaiseksi vuosina 1990–1999. Erityisesti lisääntyivät venäläiset tai neuvostoliittolaiset sekä aasialaiset ja afrikkalaiset maahanmuuttajat. Ensimmäiset somalipakolaiset saapuivat Suomeen 1990, ja vuosikymmenen lopussa Suomessa oli yli 4 000 Somaliassa syntynyttä. Suomen kansalaisuuden saaneiden ulkomaalaisten määrä nousi huomattavasti vuosikymmenen lopulla.

Väestön alueellinen jakautuminen
Väkilukuaan ovat 1990-luvulla kasvattaneet etenkin kasvukeskukset: Helsinki, Turku, Tampere ja Oulu lähiympäristöineen. Väkiluku on laskenut etenkin Itä-Suomessa.

Taulukossa on esitetty Suomen maakuntien väkiluku 1980-luvun ja 1990-luvun viimeisenä päivänä Tilastokeskuksen mukaan. Aluejako on 1990-luvun mukainen; Itä-Uudenmaan maakunta liitettiin Uudenmaan maakuntaan vuonna 2011.

  Väkiluku 1989  Väkiluku 1999  Väestönmuutos 1989–1999  Väestöosuus 1989  Väestöosuus 1999 Uusimaa 1 135 407  1 290 618  13,7 %  22,8 %  26,7 % Pirkanmaa 424 830  447 024  5,2 %  8,5 %  8,7 % Varsinais-Suomi 423 659  445 542  5,2 %  8,5 %  8,6 % Pohjois-Pohjanmaa 340 441  362 388  6,4 %  6,8 %  7,1 % Keski-Suomi 251 206  260 513  3,7 %  5,0 %  5,0 % Pohjois-Savo 256 381  253 792  −1,0 %  5,2 %  4,9 % Satakunta 246 546  239 350  −2,9 %  5,0 %  4,5 % Päijät-Häme 196 291  197 347  0,5 %  3,9 %  3,8 % Etelä-Pohjanmaa 201 157  196 795  −2,2 %  4,0 %  3,8 % Lappi 199 973  194 352  −2,8 %  4,0 %  3,8 % Kymenlaakso 194 223  188 633  −2,9 %  3,9 %  3,6 % Pohjanmaa 172 118  173 533  0,8 %  3,5 %  3,4 % Pohjois-Karjala 176 566  172 551  −2,3 %  3,5 %  3,3 % Kanta-Häme 161 181  165 190  2,5 %  3,2 %  3,2 % Etelä-Savo 176 151  168 770  −4,2 %  3,5 %  3,2 % Etelä-Karjala 141 243  137 377  −2,7 %  2,8 %  2,6 % Kainuu 96 973  91 081  −6,1 %  1,9 %  1,8 % Itä-Uusimaa 84 457  89 094  5,5 %  1,7 %  1,7 % Keski-Pohjanmaa 71 349  71 646  0,4 %  1,4 %  1,3 % Ahvenanmaa 24 231  25 706  6,1 %  0,5 %  0,5 % Suomi 4 974 383  5 171 302  4,0 %  100,0 %  100,0 %

Talouselämä
1990-luvun alussa Suomi alkoi suuntautua enemmän länsimaihin, kun idänkauppa romahti Neuvostoliiton hajottua. Suomi syöksyi pankkikriisiin ja historiansa syvimpään lamaan. Idänkaupan romahtamisen ohella merkittävimpiä lamaan johtaneita tekijöitä olivat muun muassa edellisen vuosikymmenen rahamarkkinoiden liian nopea vapauttaminen sekä vahvan markan politiikka.

Talouskriisin syventyminen, devalvaatio-odotukset ja markan liian korkea kurssi johtivat vuoden 1991 puolivälissä valuuttapakoon. Saman vuoden marraskuussa markka jouduttiin devalvoimaan noin 12 prosentilla. Yritysten maksukyky joutui koetukselle ja ne joutuivat turvautumaan ulkomaisiin halpakorkoisiin lainoihin. Valuuttapaon jatkuessa vuonna 1992 Suomen luottokelpoisuus vaarantui ja lainojen korot nousivat. Markka oli päästettävä kellumaan, jolloin sen arvo aleni aluksi noin 13 prosenttia, mutta sen jälkeen valuuttakriisi saatiin lopulta hallintaan.

Lama-aikana monet yritykset ajautuivat konkurssiin ja Suomesta katosi runsaasti työpaikkoja. Pahimmillaan työttömyysaste oli lähes 19 prosenttia, rakennusteollisuudessa jopa 37 prosenttia. Työttömyydestä seurannut köyhyys synnytti leipäjonoja. Suomen bruttokansantuote laski 13 prosenttia. Asuntomarkkinat romahtivat jo vuonna 1990, ja monet kotitaloudet ylivelkaantuivat ja ajautuivat merkittäviin taloudellisiin vaikeuksiin. Talouden on katsottu alkaneen elpyä loppuvuonna 1993, ja yhtäjaksoinen taloudellinen nousukausi jatkui vuoteen 2008.

Vuonna 1995 Suomen Yhdyspankki ja Kansallis-Osake-Pankki yhdistyivät muodostaen Meritan, joka myöhemmin yhdistyi ruotsalaisen Nordbankenin kanssa Nordeaksi.

Suomalainen radio- ja televisiovalmistaja Salora Oy oli fuusioitunut Nokiaan 1980-luvun lopulla. 1990-luvulla Nokia Oyj alkoi keskittyä vahvasti mobiiliteknologiaan ja matkapuhelimiin. Jorma Ollila oli Nokian toimitusjohtaja vuosina 1992–2006 ja yksi sen ajan tärkeimmistä suomalaisista talousvaikuttajista. Nokia käytti resurssinsa hyvin pitkälle pelkästään matkapuhelimiin, niiden verkkotuotteisiin ja muihin tietoliikennealan järjestelmiin. Tällöin se luopui televisio- ja tietokonetoiminnoistaan. Puunjalostus myytiin 1989–1991, kumiteollisuus 1988–1995, tietokoneet ICL:lle 1991, kaapelituotanto 1995 NKF:lle ja televisiot 1996 Semi-Techille. Vuosikymmenen lopulla Nokiasta tuli maailman johtava matkapuhelinten valmistaja.

Vähittäiskaupassa monet merkittävimmät tapahtumat liittyivät lamaan: niitä olivat muun muassa Tuko-kaupparyhmittymän lakkauttaminen, Eka-yhtymän muuttuminen Tradekaksi sekä Pukeva-muotitavarataloketjun konkurssi. Vähittäiskauppa keskittyi 1990-luvulla vielä pääosin kotimaisille ketjuille: ulkomaalaisista ketjuista Kappahl avasi ensimmäisen Suomen-myymälänsä vuonna 1990, Vero Moda niin ikään 1990, Jysk 1995, Ikea 1996, H&M 1997 ja Gigantti 1999. Espoon Karvasmäkeen vuonna 1996 avattu Ikea-tavaratalo oli vuoteen 2003 asti Suomen ainoa Ikea. Kanta-asiakasohjelmat tekivät läpimurron 1990-luvulla. S-ryhmän asiakasomistajaohjelman kehittäminen aloitettiin jo 1980-luvun lopulla, mutta valtakunnalliseksi se tuli vuonna 1994. Keskon K-Plussa-ohjelma aloitti toimintansa 1997, ja se saavutti nopeasti yli kaksi miljoonaa kanta-asiakasta.

Vuoden 1999 alusta alkaen Suomen markka liittyi upouuteen Euroopan unionin yhteisvaluutta euroon ja lakkasi siten käytännössä olemasta itsenäisenä valuuttana. Käteisvaluuttana markkaa käytettiin kuitenkin aina helmikuun loppuun 2002 asti.

Suomen bruttokansantuotteen vuosimuutos 1990-luvulla:

  1990   1991  1992  1993  1994  1995  1996  1997  1998  1999 Bkt:n volyymin muutos edellisvuodesta  0,7  -5,9  -3,3  -0,7  3,9  4,2  3,7  6,3  5,4  4,4

Koko vuosikymmenen bruttokansantuote oli noin 1,27 biljoonaa euroa (viitevuoden 2010 hintoihin). Lukema on noin 20 prosenttia korkeampi kuin edellisen vuosikymmenen bruttokansantuote ja noin 28 prosenttia alempi kuin seuraavan vuosikymmenen bruttokansantuote.

Inflaatio laukkasi vielä vuosikymmenen alussa, kunnes hidastui lamavuonna 1992 alle kolmeen prosenttiin. Kuluttajahinnat eivät ampaisseet nousuun enää nousukaudenkaan alettua vuosikymmenen puolivälissä.

  1990   1991  1992  1993  1994  1995  1996  1997  1998  1999 Kuluttajahintaindeksin vuosimuutos  6,1  4,1  2,6  2,2  1,1  1,0  0,6  1,2  1,4  1,2

Pankkikriisin ohella huomattavimpia 1990-luvun talousskandaaleja oli Sundqvist-jupakka, jossa toinen valtiovarainministeri Arja Alho hyväksyi STS-pankin entisen pääjohtajalle Ulf Sundqvistille langetettujen vahingonkorvausvelvoitteiden tuntuvan vähentämisen. Tapaus johti Alhon eroon, ja vuonna 2000 Sundqvist tuomittiin törkeästä velallisen epärehellisyydestä ehdolliseen vankeuteen ja korvauksiin.

Rikollisuus
Rikoslakia vastaan tehtyjä rikoksia kirjattiin kaiken kaikkiaan vuosittain noin 380 000 kappaletta. Henkirikoksia tilastoitiin vuosittain 113–155, eli lähestulkoon saman verran kuin 1970-, 1980- ja 2000-luvulla. Huumausainerikollisuus nelinkertaistui vuosikymmenen aikana. 

Pankkiryöstöjä tapahtui vuosina 1991, 1992 ja 1993 kunakin yli sata – yksi ryöstö lähes joka kolmas päivä –, mistä niiden määrä väheni jyrkästi vuosikymmenen loppua kohti. Vähenemiseen vaikuttivat toisaalta pankkien turvatekniikan kehittyminen, toisaalta konttorien lukumäärän vähentyminen. Ryöstöjen yhteydessä sai surmansa kaksi ihmistä – ryöstäjien perään lähtenyt sivullinen Suodenniemellä vuonna 1991 ja pankkivirkailija Jaalassa vuonna 1994. Vuosina 1991–1993 tehdyissä pankkiryöstöissä saalis oli arvoltaan keskimäärin 30 000–40 000 markkaa. Osa ryöstöistä jäi selvittämättä ja ryöstösaalis kateisiin. Ryöstösaaliiltaan Suomen rikoshistorian suurin selvittämättä jäänyt pankkiryöstö tapahtui syyskuun alussa 1992, kun niin kutsuttu kakkuryöstäjä vei Yhdyspankin Pitäjänmäen konttorista Helsingistä 1,8 miljoonaa markkaa. Tekijää ei koskaan saatu kiinni ja saalisrahat jäivät tietymättömiin. Keskusrikospoliisin mukaan pankkiryöstöjen suuri määrä vuosikymmenen alussa johtui toisaalta lama-ajasta, toisaalta amfetamiinin tulosta Suomen huumemarkkinoille, jolloin rikolliset tarvitsivat rahaa huumevelkojen maksamiseen.

Yhdyskuntapalvelurangaistus tuli vaihtoehdoksi lyhyille ehdottomille vankeusrangaistuksille vuosikymmenen alussa.

Joensuu sai 1990-luvun aikana huomiota kaupungissa riehuneiden skinheadien vuoksi. Liike syntyi tilanteessa, jolloin Suomeen iski vaikea talouslama ja kaupunkiin sijoitettiin Suomeen saapuneita somalipakolaisia. Joensuun skinheadien ydinryhmän muodosti kymmenkunta poikaa, joilla oli jo aiempaa häiriökäyttäytymistä. Ensimmäiset syytetoimiin johtaneet tappelut skinheadien ja somalien välillä sattuivat keväällä 1991. Ilmiötä tutkineen Vesa Puurosen mukaan valtaosa skinheadeista oli kotoisin rikkinäisistä perheistä, joissa kärsittiin työttömyydestä, alkoholismista ja mielenterveysongelmista.

Helmikuusta huhtikuuhun 1994 Suomessa koettiin poikkeuksellinen vakavien väkivaltarikosten aalto. Niin kutsutusta Jollaksen palkkamurhasta vuonna 1992 elinkautiseen vankeuteen tuomittu Ilpo Larha pakeni Helsingin keskusvankilasta ja ampui itsensä Lahdessa kolme päivää kestäneen piirityksen päätteeksi. Huhtikuussa 1994 varusmieskarkuri Mika Muranen surmasi kolme ihmistä Kotkassa. Kolmesta Ruotsissa tekemästään murhasta elinkautista vankeusrangaistusta kärsinyt Juha Valjakkala karkasi Riihimäen vankilasta huhtikuun lopulla ja otti pakomatkansa aikana panttivangin, mutta hänet saatiin nopeasti kiinni. Oulussa, Sodankylässä ja Kajaanissa tapahtui ampumavälikohtauksia, joissa sivullisia oli vaarassa. Lisäksi Kotkan ja Loviisan oikeustalot joutuivat pommi-iskujen kohteiksi. Viranomaiset arvelivat tapausten ruokkineen toisiaan niiden saaman julkisuuden vuoksi.Mitä missä milloin 1995, s. 73.

Pasilan poliisitalon vieressä Helsingissä 25. elokuuta 1995 räjähtänyt autopommi aiheutti miljoonien markkojen aineelliset vahingot poliisitalolle, oikeustalolle ja Yleisradion rakennukselle. Yksi poliisi loukkaantui räjähdyksessä lievästi. Pommin räjäyttäjää ja tapauksen motiivia ei koskaan saatu selville.Mitä missä milloin 1996, s. 119. Niin kutsutut ”Euran Daltonit” eli veljekset Lasse, Leevi, Erkki ja Pekka Koistinen tekivät yli sata murtoa ja varkautta Lounais-Suomen alueella vuosina 1997–1999.Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 2002, s. 43. Helsinki: Otava, 2001.  Tanskalainen vankikarkuri Steen Christensen ampui 22. lokakuuta 1997 Helsingin Ullanlinnassa kaksi poliisia, jotka yrittivät pidättää hänet.Mitä missä milloin 1999, s. 28.</ref> Hyvinkäällä paljastui marraskuussa 1998 raaka paloittelusurma, jonka taustalta löytyi yhteyksiä saatananpalvontaan.Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 2000, s. 60. Helsinki: Otava, 1999. . ATK-suunnittelija Sanna Sillanpää ampui kolme miestä ja haavoitti vakavasti neljättä Helsingin keskustassa sijainneella ampumaradalla 21. helmikuuta 1999.Mitä missä milloin 2000, s. 93. Vuosikymmenen ilmiö olivat myös eläinaktivistien iskut turkistarhoille eri puolilla maata.Mitä missä milloin 2000, s. 35.

Liikenne
Raideliikenne
Vielä 1990-luvun alkupuolella monet merkittävät rautatiet olivat vailla sähköistystä. Tampereen ja Jyväskylän välisen radan sähköistys valmistui 1994, ja Kirkkonummen ja Turun välisen rantaradan sähköistys valmistui vaiheittain vasta 1993–1995. Tampere-Pori-radan sähköistys valmistui vuonna 1998. Yhteensä sähköistetyn rataverkon pituus kasvoi noin 800 kilometriä. Siniset pikajunat olivat koko vuosikymmenen ajan yleisimpiä kaukojunia. Ensimmäiset Pendolinot otettiin käyttöön 1995 ja ensimmäiset kaksikerroksiset InterCity-vaunut 1998.

Martinlaakson radan jatko Vantaankoskelle valmistui vuonna 1991.Jussi Iltanen: Radan varrella: Suomen rautatieliikennepaikat (2. painos), s. 46. Helsinki: Karttakeskus, 2010. Turun seudulla Naantalin radalla henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1990 ja Uudenkaupungin radalla vuonna 1993.Iltanen 2010, s. 109.

Vuosikymmenen vakavin raideliikenneonnettomuus oli Jokelan junaturma Tuusulassa 21. huhtikuuta 1996. Onnettomuudessa kuoli neljä ja loukkaantui 47 ihmistä.Mitä missä milloin 1997, s. 78.

Tieliikenne
Uusien henkilöautojen rekisteröinnit romahtivat 1990-luvun alkuvuosina alle kolmasosaan 1980-luvun lopun huipusta. Kun vuonna 1989 Suomessa oli rekisteröity 176 771 uutta henkilöautoa, mikä oli kaikkien aikojen ennätys, vastaava luku vuonna 1993 oli vain 55 836. Muutamana vuonna autojen kokonaismäärä jopa väheni, sillä uusia autoja rekisteröitiin vähemmän kuin vanhoja poistettiin käytöstä. Autojen myynnin raju vähentyminen laman vuoksi merkitsi tarjolla olleen merkki- ja mallivalikoiman tuntuvaa supistumista ja monen autoliikkeen ajautumista konkurssiin.Heikki Laurell (toim.): Suomen henkilöautot 1994, s. 29. Helsinki: Kustannus Oy Autptekniikka, 1994. Autokauppa elpyi jälleen vuosikymmenen loppua kohti; vuonna 1997 uusien henkilöautojen rekisteröinnit ylittivät taas 100 000:n rajan.Heikki Laurell (toim.): Suomen henkilöautot 1998, s. 48. Helsinki: Kustannus Oy Autotekniikka, 1998. Rekisterissä olevien henkilöautojen määrä rikkoi kahden miljoonan rajan vuonna 1998.Kimmo Levä (toim.): Autoja, autoja: Mobilia-vuosikirja 2012, s. 22. Kangasala: Mobiiia-säätiö, 2012.

Henkilöautojen ensirekisteröintejä tilastoitiin vuosikymmenen aikana noin 970 000, eli melko vähän verrattuna 1980- ja 2000-lukuihin. Vuosina 1994 ja 1995 eniten ensirekisteröityjä automerkkejä olivat Opel, Volkswagen, Toyota ja Nissan. Rekisteröidyimmät automallit olivat tuolloin Opel Astra, Toyota Corolla, Volkswagen Golf ja Ford Escort. Vuosikymmenen alussa henkilöautoja oli noin 1,9 miljoonaa ja vuosikymmenen lopussa noin 2,1 miljoonaa. Vuonna 1995 Suomessa oli noin 1,9 miljoonaa henkilöautoa, 200 000 pakettiautoa, 48 000 kuorma-autoa ja 8 000 linja-autoa. Henkilöautojen määrä asukasta kohden oli suunnilleen Euroopan keskiluokkaa. Vuonna 1999 henkilöautojen määrä tuhatta asukasta kohden ylitti 400 rajan.

Yleisimmät henkilöautomerkit vuoden 1995 lopulla olivat Toyota (234 000 kappaletta), Nissan/Datsun (205 000), Opel (194 000) ja Ford (170 000). Yleisimmät automallit olivat tuolloin Toyota Corolla (140 000 kappaletta), Nissan Sunny (90 000), Opel Kadett (78 000) ja Ford Escort (60 000). Henkilöautokannan keski-ikä oli hieman alle kymmenen vuotta.Heikki Laurell (toim.): Suomen henkilöautot 1996, s. 6-59. Helsinki: Kustannus Oy Autotekniikka, 1996.

Automarkkinoilta 1990-luvun aikana poistuneita merkkejä olivat puolalainen FSO ja japanilainen Daihatsu. 1970- ja 1980-lukujen suursuosikin, Ladan takavetoisen mallisarjan tuonti Suomeen päättyi vuonna 1997, eivätkä Lada Samara ja uusi Lada 110 pystyneet paikkaamaan sen jättämää aukkoa. Vuosikymmenen aikana vietiin suuret määrät käytettyjä Ladoja takaisin Venäjälle, jossa niiden jälleenmyyntiarvo oli parempi kuin Suomessa.Laurell (toim.): Suomen henkilöautot 1998, s. 322. Vastaavasti kokonaan uusi tulokas oli eteläkorealainen Hyundai aivan vuosikymmenen alussa.Heikki Laurell (toim.): Suomen henkilöautot 1991, s. 412. Helsinki: Kustannus Oy Autotekniikka, 1991. Saabin valmistus, lukuun ottamatta avoautoja, siirrettiin Uudenkaupungin autotehtaalta Ruotsiin heti 1990-luvun alussa. Uudessakaupungissa koottiin Opel Calibraa vuosina 1991–1997, niin kutsuttua Euro-Samaraa vuosina 1996–1998 sekä Porsche Boxsteria vuodesta 1997.Kimmo Levä (toim.): Made in Finland: Mobilia-vuosikirjs 2002, s. 49–60. Kangasala: Mobilia-säätiö, 2002.

Linja-autoliikenne koki 1990-luvun aikana suuria uudistuksia ja muutoksia. Linja-autoliitto ja tärkeimpiä pikavuoroja ajaneet linja-autoyritykset perustivat vuonna 1991 ExpressBus-järjestelmän, joka kattoi koko Suomen, joskaan ei aukottomasti. Matkustajien kannalta näkyvin osa uutta järjestelmää olivat kaikkien siihen liittyneiden yritysten autojen yhtenäinen ulkoasu ja varustetaso sekä autoemäntien ja kuljettajien työasut.Kimmo Levä (toim.): Maantien ässät (Mobilia-vuosikirja 2005), s. 82–89. Kangasala: Mobilia-säätiö, 2005. Uuden henkilöliikennelain astuttua voimaan vuoden 1991 alussa paikallisliikennettä alettiin kilpailuttaa. Helsingin seudun ensimmäinen kilpailutus käytiin vuonna 1993, ja vuosina 1994–1996 Pääkaupunkiseudun yhteistyövaltuuskunta (YTV) kilpailutti koko Helsingin, Espoon ja Vantaan seudullisen linja-autoliikenteen.Ilmo Hakala-Rahko: Suomen bussiliikenne 30 viimeisen vuoden aikana. Linjavaunu-vuosikirja 2024, s. 70–77. Mäntsälä: Bussiliikenteen Tutkimusseura, 2024.

Vaatimus linjaliikenteen harjoittamisesta ehtona tilausajo-oikeuksien saamiseksi poistui vuonna 1995, minkä ansiosta varsinkin monet pienehköt yritykset saattoivat luopua kannattamattomien linjojen ajamisesta ja siirtyä harjoittamaan pelkästään tilausliikennettä.Levä (toim.), 2005, s. 74–81. Käytöstä poistuneita linja-autoja alettiin viedä suuria määriä Suomesta varsinkin Baltian maihin, Venäjälle ja muualle entisen Neuvostoliiton alueelle.Kirsti Lehtomäki (toim.): Linjakasta menoa (Mobilia-vuosikirja 2018), s. 112. Kangasala: Mobilia-säätiö, 2018. 

Moottoriteiden rakentaminen, joka oli alkanut jälleen 1980-luvun hyvän taloustilanteen aikana, jatkui 1990-luvulla. Valtatie 3 valmistui moottoritieksi koko Helsingin ja Hämeenlinnan väliseltä osuudeltaan vuonna 1992, ja rakennustyöt Tampereen suuntaan jatkuivat heti tämän jälkeen. Hämeenlinna–Tampere-osuus saatiin tien suunnasta käytyjen kiistojen vuoksi valmiiksi vasta syksyllä 2000. Valtatie 4 valmistui moottoritieksi Helsingin ja Lahden välillä saman vuosikymmenen aikana yksityisen Tieyhtiö Nelostie Oy:n toteuttamana.Kimmo Levä (toim.): Valtuon tiet: Mobilia-vuosikirja 2007, s. 40. Kangasala: Mobilia-säätiö, 2007.

Suomen suurin maantiesilta, yli kilometrin pituinen Raippaluodon silta, joka korvasi mantereen ja Raippaluodon välisen lauttayhteyden, avattiin liikenteelle kesällä 1997. Vuosikymmenen aikana valmistui myös kolme muuta Suomen pisintä siltaa: Tähtiniemen silta Heinolassa vuonna 1993, Puumalansalmen silta Puumalassa vuonna 1995 ja Kärkisten silta Korpilahdella vuonna 1997.Levä (toim.), 2007, s. 52.

Meriliikenne
Helsingin ja Tukholman välisessä laivaliikenteessä 1990-luvun alun uutuus olivat suuret Silja Linen autolautat kävelykatuineen: Silja Serenade ja Silja Symphony. Suomen ja Viron välinen viisumivapaus astui voimaan vuonna 1997, minkä jälkeen matkustajavirrat Suomenlahden yli Viroon kasvoivat nopeasti ja Viro ohitti Ruotsin suomalaisten suosituimpana matkailumaana. 

Risteilyalus M/S Sally Albatross ajoi karille Porkkalanselällä 4. maaliskuuta 1994 ja vajosi osittain, mutta onnettomuudesta selvittiin ilman henkilövahinkoja. Alus saatiin irrotetuksi karilta vasta kuusi viikkoa myöhemmin, ja se myytiin korjauksen jälkeen ulkomaille.Mitä missä milloin 1995, s. 66–67. Matkustaja-autolautta M/S Estonia upposi Suomen aluevesillä noin 40 kilometriä Utöstä kaakkoon keskiviikkona 28. syyskuuta 1994 sen ollessa matkalla reitillään Tallinnasta Tukholmaan.

Lentoliikenne
Lama sekä öljyn hintoja nostanut Persianlahden sota näkyivät 1990-luvun alkupuolella lentoliikenteen matkustajamäärien vähenemisessä. Vuonna 1990 Suomen lentoasemien matkustajamäärä oli noin 11,2 miljoonaa, vuonna 1993 puolestaan vain noin 8,6 miljoonaa. Tämän jälkeen matkustajamäärät kääntyivät uuden nousukauden myötä taas nousuun, ja vuonna 1999 Suomen lentoasemien matkustajamäärä oli jopa 13,1 miljoonaa. Vuonna 1999 Helsinki-Vantaan lentoaseman matkustajamääräksi tilastoitiin noin 9,6 miljoonaa.

Finnairin tytäryhtiö Karair sulautui emoyhtiöönsä vuonna 1996. Vuonna 1998 aloitti toimintansa Finncomm Airlines, joka lensi pääasiassa syöttöliikennettä Finnairille aina vuoteen 2011 asti.

Muuta
Vuonna 1994 kotimaanliikenteen henkilökuljetussuoritteesta henkilöautoliikenteen osuus oli 80,5 %, linja-autoliikenteen 13,0 %, junaliikenteen  5,0 %, lentoliikenteen 1,3 % ja laivaliikenteen 0,2 %. Tavarankuljetussuoritteesta kuorma- ja pakettiautoliikenteen osuus oli 65,5 %, junaliikenteen 25,3 %, laivaliikenteen 8,4 %, uiton 0,8 % ja lentoliikenteen vain 0,01 %.

Liikenneturvallisuus jatkoi kohenemistaan 1990-luvulla. Vuosikymmenen alussa tieliikennekuolemia oli vuodessa yli 600 ja vuosikymmenen lopulla alle 450. Raideliikenteessä tapahtui kuitenkin kaksi vakavaa onnettomuutta: Jokelan junaturma 21. huhtikuuta 1996 ja Jyväskylän junaturma 6. maaliskuuta 1998.

Lyijyttömän bensiinin myynti Suomessa oli alkanut vuonna 1989. Lyijyä sisältävän bensiinin myynti kiellettiin vuonna 1994. Pakokaasuja puhdistava katalysaattori tuli pakolliseksi Suomessa myytävissä uusissa bensiinikäyttöisissä henkilö- ja pakettiautoissa 
vuonna 1991.

Arkkitehtuuri

1990-luvun arkkitehtuurissa jatkui aikaisemmilla vuosikymmenillä vallinnut postmoderni suuntaus, jonka tunnusomaisia piirteitä olivat perinteisten historiallisten tyylien kopiointi, koristelu ja leikkisyys. Merkittäviä 1990-luvulla valmistuneita rakennuksia ovat muiden muassa Tampere-talo (1990), Joensuun kaupunginkirjasto (1992), Suomen kansallisooppera (1993), Oulunsalo-talo (1993), Terassitalo (1994), Hartwall Areena (1997) ja Promenadikeskus (1999).

Tasavallan presidentin uuden virka-asunnon Mäntyniemen peruskivi muurattiin Helsingin Meilahdessa toukokuussa 1990Mitä missä milloin 1991, s. 74., ja rakennus valmistui marraskuussa 1993. Mäntyniemen suunnitellut arkkitehti Reima Pietilä menehtyi 70-vuotisjuhlissaan saamaansa sairauskohtaukseen elokuussa 1993 eikä ollut siten näkemässä talon käyttöönottoa. Presidentti Mauno Koivisto ehti asua Mäntyniemessä virkakautensa viimeiset kolme ja puoli kuukautta.Mitä missä milloin 1995, s. 33.

Lama-ajasta huolimatta 1990-luvulla valmistui useita kauppakeskuksia eri puolille Suomea, sillä niiden suunnittelu kävi kuumana 1980-luvun loppupuolen noususuhdanteen aikana. 1990-luvulla valmistuneita kauppakeskuksia ovat ainakin Rewell Center (1990), IsoKarhu (1991), Zeppelin (1992), Lippulaiva (1993, purettu 2017), Myyrmanni (1994), Columbus (1996) ja Jumbo (1999). Itiksen mittava laajennusosa Bulevardi valmistui 1992, jolloin Itiksestä tuli Pohjoismaiden suurin kauppakeskus.

1990-luvulla monia teollisuusalueita alettiin muuttaa kerrostaloalueiksi etenkin Helsingissä, esimerkkejä tällaisista alueista ovat Ruoholahti, Pikku Huopalahti ja Meri-Rastila. 1990-luvun kerrostalo on tavallisesti suurikokoinen ja betonielementeistä kasattu. Julkisivu on yleensä kasattu tiili-, betoni- tai alemmissa kerroksissa kivilaatoista taikka väribetonista. Uutta aiempiin vuosikymmeniin nähden olivat lasitetut parvekkeet. Vuonna 1990 Suomessa rakennettiin yli 26 000 asuinrakennusta, enemmän kuin koskaan muulloin vuosina 1970–1999. Vuodet 1993–1999 olivat asuintalojen rakentamisen kannalta varsin hiljaista aikaa verrattuna 1970- ja 1980-lukuihin sekä 1990-luvun alkuun. Vähiten uusia asuintaloja kyseisenä aikana valmistui vuonna 1996, vain noin 7 500, tosin omakotitalojen rakentaminen kiihtyi laman jälkeen ja niiden kerrosluku ja asuinpinta-ala alkoivat kasvaa. Myös talopakettien suosio kasvoi. Julkisivut olivat yleensä lautoja tai tiiliä, mutta myös kivitalojen osuus alkoi kasvaa. Punatiilisten julkisivujen sijaan vaaleankellertävästä tiilestä muuratut julkisivut tulivat yhä trendikkäämmiksi. Laudoitetuissa taloissa suosittuja maalivärejä olivat niin keltainen, punainen, vihreä kuin sininen. Ikkunalistat ja räystäslaudat maalattiin lähes aina valkoisiksi. Harjakatto oli ylivoimaisesti suosituin kattotyyppi, ja punainen tiilikatto oli yleinen.

1990-luvulla rakennetuissa asuintaloissa oli yleensä jo paksut ja korkealaatuiset lämmöneristeet. Asbestin käyttö kiellettiin kokonaan vuonna 1994. Vesikiertoinen lattialämmitys alkoi yleistyä vuosikymmenen puolivälissä. Sisäovettomien avohissien rakentaminen loppui vuonna 1999.

Vuosikymmenen loppupuolella siirryttiin nykyarkkitehtuuriin, minkä seurauksena persoonallinen, mielikuvituksellinen ja näyttävä lasi- ja metallipintainen rakentaminen tuli yleiseksi: tällaisia rakennuksia ovat muun muassa Tieto Keilalahti Campus (ent. Nokian pääkonttori, 1997), Kiasma (1998) ja Sanomatalo (1999). Aivan vuosikymmenen loppumetreillä ryhdyttiin rakentamaan aiempaa korkeampia tornitaloja: yli 70 metriä korkea Meritorni Espoon Espoonlahdessa oli aikanaan Suomen korkein asuinrakennus.

Puhelimet
1990-luvulla matkapuhelinteknologiassa siirryttiin ”toiseen sukupolveen” (2G), kun digitaalinen GSM-järjestelmä alkoi vähitellen syrjäyttää analogista NMT-tekniikkaa. Vuonna 1991 Nokia esitteli ensimmäisenä maailmassa tuotantovalmiin digitaalisen GSM-puhelimen. Maailman ensimmäinen GSM-puhelu soitettiin Nokian Radiolinjalle toimittamassa verkossa.

Nokian ensimmäinen sarjavalmisteinen GSM-puhelin oli Nokia 1011 (1992), joka oli vielä huomattavasti kookas. Sitä seurasivat Nokia 2010 ja 2110, joista etenkin jälkimmäinen oli menestys. Jälkimmäinen oli myös ensimmäinen puhelin, jossa oli Nokia tune -soittoääni.1990 – Eliaskokoelmat.fi  Vuonna 1996 markkinoille tuli Nokia 9000 Communicator, joka oli ensimmäinen Euroopassa laajasti myyty älypuhelin. Vuonna 1999 markkinoille tullut Nokia 3210 on kaikkien aikojen toiseksi myydyin matkapuhelin. Tekstiviestit tekivät läpimurtonsa 1990-luvulla.

Lankapuhelimet olivat vielä yleisiä, ja yleisöpuhelin oli vielä yleinen näky kadunkulmassa. Kiinteitä puhelinliittymiä oli Suomessa koko 1990-luvun ajan vajaat kolme miljoonaa. Niiden määrä jopa kasvoi marginaalisesti vuosikymmenen aikana ja kääntyi laskuun vasta 2000-luvulla. Matkapuhelinliittymien määrä nousi vuoden 1990 noin 300 000:sta vuoden 1999 yli kolmeen miljoonaan. Niiden määrä ohitti kiinteiden puhelinliittymien määrän vuonna 1998. 1990-luvulla matkapuhelimet olivat sangen yksinkertaisia, mutta silti hyvin kalliita: esimerkiksi Nokia 2110:n hinta oli jopa 5 250 markkaa.

Sekä lanka- että matkapuhelimiin liittynyt ilmiö 1990-luvulla olivat maksulliset puhelinpalvelut, joista suosituimmiksi ja eniten keskustelua herättäneiksi muodostuivat treffi- ja seksilinjat. Treffipalvelunumeroissa eli ”senssipuhelimessa” saattoi keskustella isommassa ryhmässä tai kaksin tuntemattomien kesken. Puhelinseksiä tarjoavat linjat perustuivat puheluille, joissa palvelun tarjoaja pyrki kiihottamaan soittajaa ääntelyn ja keskustelun avulla ja samalla pitkittämään aikahinnoiteltua puhelua parhaan tuoton saamiseksi. Palveluja markkinoitiin näkyvästi sanomalehtien pikkuilmoituksilla.

Valtion omistama Posti- ja telelaitos eriytettiin omiksi yhtiöiksi, joka johti lopulta Postin ja Soneran (nykyinen Telia) syntymisiin.

Tietokoneet ja internet
Internet teki läpimurtonsa 1990-luvulla. Tietokoneet oli normaalisti liitetty lankapuhelinverkkoon (BBS); laajakaistayhteydet tekivät läpimurtonsa vasta vuosituhannen vaihteessa. Vuonna 1991 suomalaisopiskelija Linus Torvalds alkoi kehittää Linux-käyttöjärjestelmää. Vuosikymmenen puolivälissä Internet ylitti median uutiskynnyksen. Tästä alkoi Internetin nopea kehittyminen. Internetin laajempi leviäminen alkoi 1993, kun EUnet Finland alkoi tarjota nettiyhteyksiä yrityksille ja kotitalouksille. Samana vuonna yhteyksiä alkoivat tarjota myös Tele (nykyinen Telia) ja HPY (nykyinen Elisa). Vuosikymmenen puolivälissä alettiin puhua esimerkiksi ”tiedon valtatiestä”, ”netti-surffailusta” ja ”interaktiivisuudesta”. Vuosikymmenen lopulla tapahtui niin sanottu IT-kupla, kun Internet mobiiliteknologian ohella synnytti sijoittajissa epärealistisia tuotto-odotuksia.

Vuonna 1995 muun muassa Yle, MTV3 ja Iltalehti avasivat nettisivunsa. Seuraavana vuonna Veikkaus avasi pelisivunsa nettiin. Suomen ja samalla Euroopan ensimmäinen verkkopankkipalvelu, OP-verkkopalvelu, avattiin niin ikään vuonna 1996. TeleSampo ja Infotel -tietoverkkopalvelut olivat suosionsa huipulla vuosikymmenen lopulla. Suomi24:n edeltäjät Sirkus.com ja Evreka.fi perustettiin 1998 ja Muropaketti 1999.

Vuosikymmenen puolivälissä noin joka viidennessä kotitaloudessa oli tietokone. Kotitalouksien tietoliikenteeseen käyttämät kulutusmenot kasvoivat noin 48 prosentilla vuosina 1990–1995 ja jopa 157 prosentilla vuosina 1995–2001. Tietokoneen ja nettiyhteyden omaavien osuus kaikista kotitalouksista nousi puoleen vasta vuosituhannen vaihtumisen jälkeen. Keväällä 2001 tietokone oli noin 51 prosentilla kotitalouksista ja Internet-yhteys 34 prosentilla.

Lehdistö
Sanomalehti Uuden Suomen ilmestyminen loppui 29. marraskuuta 1991. Viimeisten kahden kuukauden ajan lehteä oli julkaistu viikkolehtenä.Mitä missä milloin 1993, s. 16. Tamperelainen SDP:n äänenkannattaja Kansan Lehti puolestaan ilmestyi viimeisen kerran 4. joulukuuta 1991.Mitä missä milloin 1993, s. 30.Helsingin Sanomien poliittisena pilapiirtäjänä yli 40 vuotta toiminut Kari Suomalainen erosi lehden palveluksesta kesällä 1991, kun HS oli edellisenä keväänä kieltäytynyt julkaisemasta erästä hänen somaliaiheista piirrostaan. Eron taustalla olivat myös Suomalaisen ja Sanoma Oy:n johdon vastakkaiset näkemykset Euroopan yhdentymisestä.Aleksi Mainio: Erkon kylmä sota: Helsingin Sanomat Moskovan varjossa, s. 440–441. Helsinki: Siltala, 2018. .Nintendo-lehti oli Suomen virallinen Nintendo-pelejä käsittelevä aikakauslehti, jota julkaistiin vuosina 1990–1994. Super Power oli Nintendo-pelilehden seuraaja jota julkaistiin vuosina 1993–2001. Pelit (lehti) on vuonna 1992 perustettu tietokone- ja konsolipelien aikakauslehti.Myrkky oli merkittävä huumorilehti 1990-luvun sarjakuvia lukeneelle nuorisolle.

Suomen kieli
1990-luvun uudissanoja tai vuosikymmenen aikana runsaasti tiedostusvälineissä käytettyjä sanoja. Lähteenä 1990-lukuun sijoittuneiden Mitä missä milloin -kirjojen luettelot vuoden sanoista:

akvaariokoulu (kokeilukoulu, jossa painotetaan mm. valinnaisuutta ja tulosohjausta)
alumni
ammattikorkeakoulu
arvonlisävero
asuntoloukku
biodiesel
biodiversiteetti
biomuovi
direktiivi
e-kirje
ekotalo
ekoterrorismi
ekotuote
elintasopakolainen (elintasoaan kohentaakseen kotimaastaan muuttanut henkilö)Mitä missä milloin 1992, s. 102.
ensihoitaja
ensivaste
etninen puhdistus
etämyynti
hapero (henkisesti kuluneista keski-ikäisistä)
harmaa talous
hiihtoputki
hoitotestamentti
hostelli
huoltosuhde
hymiö
hörhö
ihmiskilpi
ikärasismi
informaatioähky
interaktiivinen
intranet
irkkaus
isyyspakkaus (äitiyspakkausta vastaava isien pakkaus)Mitä missä milloin 1995, s. 137.
joogalento
joukkokanne
joutsenmerkki
jälkiehkäisy
kannustinloukku
kansalaispalkka
kansallismaisema
karpaasi
katumuspilleri
kettutyttö
kiintymysliitto, pariliitto (ehdotus kahden naisen tai kahden miehen liiton nimitykseksi)
koirasusi
kolmas sektori
komissio
kotisairaala
kotisivu
kotouttaminen
kriisinhallinta
kultainen kädenpuristus (sopimuspalkkaiselle johtajalle maksettava runsas eroraha)Mitä missä milloin 1994, s. 154.
kulttuuripääkaupunki
kulttuuriterrorismi (kulttuurilaitoksiin, muistomerkkeihin tms. kohdistuva terrorismi)
kännykkä
käräjäoikeus (ent. raastuvanoikeus)
käyttöliittymä
lasikatto (työelämässä naisten etenemistä ylimpään yritysjohtoon ehkäisevä ”näkymätön este”)
limuviina
logo
lume
lähdevero
läheisriippuvuus
lähestymiskielto
lähihoitaja
maailmanperintö
maailmanpoliisi (Yhdysvallat maailmanrauhan valvojana)Mitä missä milloin 1992, s. 103.
makasiiniohjelma
makrovirus
markkinavoimat (markkinatalouden lainalaisuudet ja vaikuttajat)Mitä missä milloin 1993, s. 108.
matkakortti
meppi
miuku/miukumauku (sähköpostin @-merkin nimitys)
monikkoperhe (perhe, jossa on kaksoset, kolmoset jne.)
mopoauto
MP3
multimedia
musta (neutraali nimitys, joka korvasi halventavaksi muuttuneen N-sanan)
netiketti
nollatoleranssi
nuorisovaltuusto
nörtti
osaamiskeskus (huipputieteen ja -tekniikan aluekeskus)Mitä missä milloin 1995, s. 139.
ovensuukysely
pakkoruotsi
palomuuri
palvelin, serveri
paniikkihäiriö
paparazzi
paralympialaiset
pedofiili
pikaraitiotie
PIN-koodi
pudokas (koulunsa kesken jättänyt nuori)<ref>Mitä missä milloin 1993, s. 108.
pullamössönuoriso (kaiken valmiina saanut passiivinen nuoriso)
puolustustila
pätkätyö
raippavero
romani
romppu
roskalaina
roskapankki
ryhmäkanne
sakkovilppi
sauvakävely
siltarumpupolitiikka
soittoääni
seksilinja
sosiaaliporno
sumea logiikka
sähköposti
säästölaki (valtion lakisääteisiä menoja vähentävä laki)Mitä missä milloin 1992, s. 104.
TE-keskus
tekstiviesti/tekstari
ternimaito
tiekirkko
tradenomi
tulosvaroitus
tunneäly
turvatyyny
työuupumus
täysmaito
ulkoistaminen
uusavuttomuus
vahvero (henkisesti vahvoista keski-ikäisistä)
vanhempainvapaa
varusnainen
vegaani
velkasaneeraus
verkkokauppa
verkkolehti
verkkotunnus
verkostomarkkinointi
veroparatiisi
vesijetti
viharikos
viherpesu
V-tyyli
yhdyskuntapalvelu
yhteisövero
yksönen (ainoana syntyvä lapsi)
yrityshautomo
älykortti
älypuhelin

 Kulttuuri 
Kirjallisuus
1990-luvulla kaunokirjallinen proosa oli runsasta, ja nimekkeitä tuli jatkuvasti lisää. Lukijakunnat kuitenkin erikoistuivat enenevissä määrin tiettyyn kirjallisuudenalaan, esimerkiksi fantasiaan tai dekkareihin.

Näkyviä ilmiöitä 1990-luvun suomalaisessa kirjallisuudessa olivat esimerkiksi minä-kerronta ja proosan yleisillä käytänteillä leikittely. Muistelmasta tuli moninainen kirjallisuuden laji. Minä-kerronta näkyi muun muassa Irja Ranen romaanissa Talvipuutarha (1998) ja Harri Tapperin muistelmaromaanissa Missä kurkien aura on (1998). Monet kirjailijat leikittelivät proosan yleisillä käytänteillä, muun muassa Kari Hotakainen romaaneissaan Buster Keaton (1991) ja Klassikko (1997).

Novellitaiturit Rosa Liksom ja Juha Seppälä ironisoivat todellisuutta ja parodioivat vanhempaa kirjallisuutta. Monille kirjailijoille historia oli yhä tärkeä aihe (muun muassa Leena Lander, Olli Jalonen, Erno Paasilinna ja Antti Tuuri), mutta 1990-luvun kirjallisuudessa painotettiin jo enemmän tulevaisuutta ja menneisyyden vaikutusta ihmisten mietteisiin. Ihmisen tulevaisuutta käsiteltiin muun muassa Leena Krohnin novellikokoelmassa Matemaattisia olioita tai jaettuja unia (1992) ja Kari Hotakaisen romaanissa Bronks (1993).

1990-luvulla aloittaneet runoilijat hylkäsivät modernistisen perinteen, ja runouden maailmankuva muuttui moniarvoiseksi. Yhden ehyen selitysmallin tilalle tuli rinnakkaisia selityksiä, ja yksilöllisyys nousi yhteisöllisyyden edelle. Runokuvia ei tulkittu enää kokemustiedon pohjalta, koska runo saattoi koostua monenlaisista elementeistä, vaikkapa intertekstuaalisista suhteista. Vuosikymmenen merkittävimpiä runoilijoita olivat esimerkiksi Jyrki Kiiskinen, Tomi Kontio ja Helena Sinervo.

Suomenruotsalaisessa kirjallisuudessa vallitsi melkoinen romaanibuumi, ja merkittäviä suomenruotsalaisia kirjailijoita olivat esimerkiksi Helsinkiin sijoittuvia romaaneja kirjoittanut Kjell Westö, naispainotteisia romaaneja kirjoittanut Monika Fagerholm ja kertomakirjailija Bo Carpelan.

Syksyn 1996 kohutuin kirja oli eduskunnan puhemiehen Riitta Uosukaisen Liehuva liekinvarsi. Samana vuonna julkaistiin Aila Meriluodon päiväkirjat vuosilta 1953–1975 nimellä Vaarallista kokea. Meriluodon päiväkirjojen vastaanotossa toistui sama ilmiö kuin pari vuotta aiemmin Helvi Hämäläisen päiväkirjojen kohdalla: kiinnostavana ei pidetty niinkään kirjailijaa itseään, vaan hänen suhdettaan tunnettuun mieheen. Hämäläisen tapauksessa mies oli ollut Olavi Paavolainen, Meriluodon kohdalla Panu Rajala. Anja Kaurasen romaanin Syysprinssi taustalla oli Kaurasen ja Harri Sirolan seurustelusuhde 1980-luvulla. Erno Paasilinna purki muistelmissaan Tähänastisen elämäni kirjaimet katkeruuttaan siihen, miten niin kutsuttu keskinkertainen kulttuuriväki oli suhtautunut hänen yhteiskuntakritiikkiinsä.Mitä missä milloin 1998, s. 390–391.

Toimittaja Veikko Erkkilän joulukuussa 1998 ilmestynyt kirja Vaiettu sota herätti runsaasti keskustelua neuvostoliittolaisten partisaanien jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 Itä- ja Pohjois-Suomessa tekemistä siviiliväestön surmista. Partisaanien uhrit olivat olleet suurimmaksi osaksi naisia, lapsia ja vanhuksia. Erkkilä katsoi, että asiasta oli vaiettu vuosikymmenien ajan, koska Neuvostoliittoa ei ollut haluttu ärsyttää suomettumisen kaudella. Erkkilän teos johti oppositiopuolue Kristillisen liiton kansanedustajan Päivi Räsäsen Lipposen hallitukselle tekemään kirjalliseen kysymykseen jatkosodan aikaisten sotarikosten selvittämisestä. Veikko Erkkilä sai Vaiettu sota -teoksestaan vuonna 1999 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon.Mitä missä milloin 2000, s. 73. 

Finlandia-palkinnot
Finlandia-palkinnon on 1990-luvulla voittaneet seuraavat suomalaiset teokset:
Isäksi ja tyttäreksi (Olli Jalonen, 1990)
Elävien kirjoissa (Arto Melleri, 1991)
Matemaattisia olioita tai jaettuja unia (Leena Krohn, 1992)
Urwind, suom. Alkutuuli (Bo Carpelan, 1993)
Tuomari Müller, hieno mies (Eeva Joenpelto, 1994)
Mestari (Hannu Mäkelä, 1995)
Naurava neitsyt (Irja Rane, 1996)
Lakeuden kutsu (Antti Tuuri, 1997)
Ystävän muotokuva (Pentti Holappa, 1998)
Maan ääreen (Kristina Carlson, 1999)

Suomen kirjastot 200 vuotta
Suomen kirjastolaitos vietti 200-vuotisjuhlaansa vuoden 1994 aikana. Vuosikymmenen alussa suomalaisten hallussa olivat miltei kaikki yleisten kirjastojen käyttöön liittyvät maailmanennätykset: eniten rekisteröityjä lainaajia suhteessa väkilukuun, eniten lainoja asukasta kohti ja eniten kirjastossa käyntejä asukasta kohti. Vuonna 1992 rekisteröityjä lainaajia oli 44 prosenttia suomalaisista ja aineistolainauksia kirjastoista yli 96,3 miljoonaa, mikä merkitsi 19,3 lainausta yhtä lainaajaa kohti. Kirjalainauksia oli noin 80,8 miljoonaa eli 83,8 prosenttia kaikista lainauksista. Tietokirjojen osuus kirjalainauksista oli 25,1 prosenttia, kaunokirjallisuuden 35,1 prosenttia ja lastenkirjojen 39,8 prosenttia. Kirjastoissa käyntejä oli vuoden 1992 aikana noin 58,3 miljoonaa, eli jokainen suomalainen kävi kirjastossa 11,7 kertaa. Yleisten kirjastojen käytön todettiin lisääntyneen 1990-luvun alun lamavuosina.Mitä missä milloin 1995, s. 387–389.

Teatteri
Yhdeksänkymmentäluvun alun lama näkyi myös teatterialalla. Lama-aikana pääsylipputulojen merkitys kasvoi entisestään, joten teatterit joutuivat osin palaamaan vanhaan aikaan ja esittämään reilusti komediaa, farssia ja musikaalia. Freelance-näyttelijöiden tilanne heikkeni lama-aikana.

Improvisaatioteatteri löysi paikkansa Suomessa jo vuosikymmenen alussa. Stella Polaris -teatteri perustettiin vuonna 1990. Improvisaatioteatterin ensimmäisiä kotimaisia edustajia on myös Ryhmäteatterin esittämä, Neil Hardwickin vetämänä televisiossakin esitetty Nyhjää tyhjästä (1991).

Pahimpien lamavuosien jälkeen kotimainen draama nousi eri puolilla Suomea. Sen keskeisimpiä nimiä olivat muun muassa Reko Lundán ja Sirkku Peltola. 1990-luvun teatterin keskeisiä nimiä on tietysti myös Esa Kirkkopelto, joka toimi Ylioppilasteatterin ohjaajana. Vuosikymmenen aikana debytoi useita ulkomaillakin menestyneitä ohjaajia, kuten Kristian Smeds, Mikko Roiha ja Mika Myllyaho. Naisten tekemä teatteri vahvistui ja monipuolistui huomattavasti. Ohjaajista naisten eturivissä olivat Sirkku Peltolan ohella etenkin Eija-Elina Bergholm, Laura Jäntti ja Maarit Ruikka.

Stand up- eli lavakomiikka rantautui Suomeen 1990-luvulla. Sen alkusysäyksenä pidetään usein Stan Saanilan ensimmäistä, ruotsinkielistä stand up -esitystä Vanhalla ylioppilastalolla Helsingissä marraskuussa 1991. Ensimmäiset suomenkieliset stand up -klubit avattiin vuosikymmenen puolivälissä. Pysyvämpi ilmiö stand up -komiikasta tuli vasta 2000-luvulla, jolloin se levisi televisioonkin.Jyvälä 2013, s. 4.

Viestintä
Radio
Yleisradio uudisti kanavatoimintansa vuonna 1990. Kesäkuun alussa perinteisten yleis- ja rinnakkaisohjelmien tilalla aloittivat kanavat Ylen Ykkönen, Radio Suomi sekä nuorille suunnattu Radiomafia. Uuden radiojohtajan Olli Alhon sommittelemassa uudistuksessa Ylen Ykköselle keskitettiin klassinen musiikki, puheohjelmat ja kuunnelmat, kun taas Radio Suomi varattiin alueellisille ohjelmille, valtakunnallisille uutis- ja ajankohtaisohjelmille sekä kevyelle musiikille. Radiomafia, jolla pyrittiin saamaan nuoria ja nuorekkaita aikuisia kaupallisilta kanavilta takaisin Yleisradion kuuntelijoiksi, oli profiililtaan lähetysvirtaa, ei varsinaisia erillisiä ohjelmia.Raimo Salokangas: Aikansa oloinen (Yleisradion historia 2), s. 379. Helsinki: Yleisradio, 1996. . 

Radiomafian suosio ylitti nopeasti Ylen Ykkösen. Ylivoimaisesti suosituin kanava oli kuitenkin Radio Suomi, jonka kuuntelijaluvut kohosivat vuonna 1991 noin 1,7 miljoonaan. Radio Suomi tavoitti koko Suomessa 47 prosenttia 35–44-vuotiaista, 66 % 45–64-vuotiaista ja 70 % 65–74-vuotiaista radion kuuntelijoista. Radiomafiaa kuunteli samaan aikaan noin joka kolmas alle 35-vuotias suomalainen.Mitä missä milloin 1992, s. 437–439. Finnpanel Oy:n ja Paikallisradioliiton tammikuussa 1993 tekemän tutkimuksen mukaan Radiomafia oli pääkaupunkiseudun suosituin radiokanava; sitä kuunteli 52 prosenttia Helsingin, Espoon ja Vantaan asukkaista. Lähes samaan ylsivät Radio City, Radio Suomi ja Radio Ykkönen.Mitä missä milloin 1994, s. 461. Helsinkiläinen, vain pari vuotta toiminut kaupallinen paikallisradio Radio Syke ajautui konkurssiin syyskuussa 1990.Mitä missä milloin 1991, s. 416. Samoin helsinkiläisen Radio Ykkösen toiminta päättyi konkurssiin loppuvuonna 1995.Mitä missä milloin 1997, s. 443.

Yleisradion uutena pääjohtajana eläkkeelle siirtyneen Sakari Kiurun jälkeen aloitti vuoden 1990 alussa Reino Paasilinna, jonka televisio-ohjelmat olivat 1960- ja 1970-luvuilla herättäneet kohua.Mitä missä milloin 1991, s. 422. Paasilinna joutui jättämään paikkansa vuoden 1993 lopulla, ja hänen seuraajakseen nimitettiin TV2:n johtaja Arne Wessberg.Mitä missä milloin 1995, s. 434.

Yleisradio täytti 70 vuotta kesällä 1996. Juhlan kunniaksi julkaistiin kolmiosainen ja lähes tuhatsivuinen historiateos.Mitä missä milloin 1997, s. 446. Yksittäisistä radio-ohjelmista Lauantain toivotut levyt täytti 60 vuotta sekä Maamiehen tietolaari ja Metsäradio 50 vuotta vuonna 1995 sekä Suomen Tietotoimiston radiouutiset 70 vuotta ja Sävellahja 22000 40 vuotta vuonna 1996. Pitkäaikainen perhekuunnelmasarja Kantolan perhe juhli 20-vuotista taivaltaan tammikuussa 1996.Mitä missä milloin 1997, s. 444.

MTV sai monopolin valtakunnalliselle mainosradiolle, joka aloitti lähetyksensä vuonna 1997 nimellä Radio Nova. Samalla sallittiin myös liuta osavaltakunnallisia mainosradioita (mm. Kiss FM ja NRJ), kun aiemmin radioiden ketjuuntumista oli torjuttu. Vuosikymmenen lopulla suomalainen radio alkoi digitalisoitua: ensimmäinen kotimainen digitaalinen radiokanava Radio Peili aloitti toimintansa vuonna 1998, ja seuraavana vuonna aloittivat digitaaliset radiokanavat Ylen Klassinen ja Radio Aino. Aikansa suosittuja radioääniä ollut pääkuuluttaja Pentti Fagerholm jäi eläkkeelle tammikuun lopulla 1998.

Vuosikymmenen suosittuja puhelinkontaktiohjelmia olivat Puhelinlangat laulaa sekä Kansanradio, ”kuuntelijoiden juttupaikka tosikoille ja veitikoille”. Esko Riihelän vetämässä Liikenneillassa asiantuntijat keskustelivat kuuntelijoiden kanssa liikenteeseen liittyvistä asioista.Mitä missä milloin 1992, s. 439.

Televisio

Kanavat ja tekniikka
Vuosina 1986–1992 toiminut Kolmoskanava muuttui MTV3:ksi, kanava aloitti vuonna 1993 omana valtakunnallisena televisiokanavanaan. Aiemmin MTV oli lähettänyt ohjelmiaan Yleisradion ykkös- ja kakkosverkoissa Ylen oman ohjelmiston lomassa. Vuosikymmenen ensimmäisenä päivänä PTV4-kanava aloitti lähetyksensä. Kesäkuussa 1997 Nelonen korvasi PTV4:n.

Televisiolähetysten tekniikka oli vielä lähes täysin analoginen, mutta käytännössä lähes aina värillinen. Lokakuussa 1997 Yle aloitti kahdelta lähettimeltä Suomen ensimmäiset digitaaliset koelähetykset lähettäen kanavia TV1 ja TV2. Virallisesti digitaaliset lähetykset otettiin Suomessa käyttöön vasta vuonna 2001. Vastaanottimet olivat vielä lähes aina tilaa vieviä kuvaputkitelevisioita. Vuonna 1995 mustavalkoluvan hinta oli 468 markkaa ja väriluvan hinta 868 markkaa. PTV4:n näkyvyysalueella hinnat olivat 492 markkaa ja 892 markkaa.Kari Ilmonen: Tekniikka, kaiken perusta (Yleisradion historia 3), s. 189. Helsinki: Yleisradio, 1996. .

Televisio-ohjelmia
Vuonna 1995 suomalaiset katsoivat televisiota keskimäärin kaksi tuntia ja 20 minuuttia vuorokaudessa. Katseluaika jakaantui eri kanavien kesken seuraavasti: MTV3 46 prosenttia, Yle TV1 25 %, Yle TV2 20 %, FST 2 % sekä kaapeli- ja satelliittikanavat ym. 7 %.Mitä missä milloin 1997, s. 450.

Todellinen 1990-luvun televisiolegenda on tamperelaisen Kummeli-koomikkoryhmän tekemät samannimiset sketsisarjat. Kummeli julkaisi vuosikymmenen aikana myös pari elokuvaa. Muita suosittuja sketsisarjoja olivat muun muassa Vintiöt ja Herra 47. Ajalta on ehkä jäänyt monen mieleen myös helsinkiläisen huumorimusiikkiyhtyeen Lapinlahden Lintujen tekemät sketsisarjat. Useat sketsisarjat levittivät varsinkin nuorison käyttöön uusia hokemia, kuten Vintiöiden ”Asiaa!” ja Kummelin ”Kyllä lähtee!”. 1990-luvun draamasarjoista muistetaan etenkin Ruusun aika, Metsolat, Kotikatu, Puhtaat valkeat lakanat ja Ihmeidentekijät. Vuosikymmenen alkupuolella esitetty Hynttyyt yhteen oli yksi ensimmäisistä kotimaisista naispainotteisista komediasarjoista. Salattujen Elämien ensimmäinen jakso näytettiin tammikuussa 1999, ja sitä näytettiin alusta alkaen useasti viikossa, mikä oli varsin uutta. 

Vuosikymmenen poliittisia tapahtumia käsiteltiin satiirisarjoissa, joista suosittuja olivat muiden muassa Iltalypsy ja Hyvät herrat. Uutisvuodon juontaja Peter Nyman sekä ohjelman vakiovieraat Jari Tervo ja Tommy Tabermann kommentoivat lauantai-iltaisin menneen viikon uutistapahtumia ja irvailivat julkisuuden henkilöiden lausunnoille.Mitä missä milloin 1999, s. 452. Ekoisti-ohjelma opetti suomalaisia toimimaan ympäristöystävällisemmin jämäköin mutta humoristisin keinoin. Itsenäisyyspäivän vastaanotto Presidentinlinnassa kuului vuosittain katsotuimpiin televisio-ohjelmiin; esimerkiksi vuonna 1991 sitä seurasi  lähes 1,96 miljoonaa televisionkatsojaa. Asiaohjelmista eniten katsojia saaneisiin kuuluivat Poliisi-TV ja Karpolla on asiaa, kumpikin parhaimmillaan yli miljoonalla katsojallaan.Mitä missä milloin 1993, s. 400.

Edellisellä vuosikymmenellä aloitetun Napakymppi-parisuhdevisailuohjelman rinnalle tuli vuonna 1992 Tuttu Juttu Show. 1990-luvulla esitettiin myös useita talk show -ohjelmia, kuten Frank Pappa Show, Hyvät, pahat ja rumat. 

Suosittuja visailuohjelmia olivat ainakin Megavisa, Suomen Tietoviisas, Onnenpyörä, Passi ja hammasharja sekä jo 1980-luvulla aloittanut Kymppitonni. Vuonna 1999 esitettiin Haluatko miljonääriksi? -tietovisailua ensimmäistä kertaa Suomessa. Speden Spelit oli hyvin suosittu kilpailuohjelma. Toinen kilpailuohjelma oli maatalousläheinen Talonpojan ralli. 

Suosittuja musiikkiohjelmia olivat muun muassa Ei itketä lauantaina sekä yhteislauluohjelma Tammerkosken sillalla ja nuorten musiikkiohjelmista ainakin NoTV ja Rockstop! vuosikymmenen alusta sekä myöhäisempi Jyrki, joka toi julkisuuteen useita uusia kasvoja. MTV3 aloitti syksyllä 1997 uudenlaisen musiikkiohjelman BumtsiBum!, jonka menestys oli hyvin suurelta osin juontaja Marco Bjurströmin luontevan ja mutkattoman tyylin ansiota.Mitä missä milloin 1999, s. 448 ja 452. Jukka Virtasen isännöimä Levyraati poistui TV-ohjelmistosta vuonna 1997.

1990-luvun televisiokasvoja olivat muun muassa Timo Koivusalo, Baba Lybeck, Simo Rantalainen, Raija Pelli, Spede Pasanen, Hannu Karpo, Jari Sarasvuo ja Matti Tuominen.

Yhdysvaltalainen Dallas-televisiosarja tuli päätökseensä yli kymmenen vuoden jälkeen marraskuussa 1991, jolloin se oli noussut Suomen TV-historian toiseksi pitkäikäisimmäksi sarjaohjelmaksi vuosina 1972–1984 esitetyn Perhe on pahin -sarjan jälkeen. Keväällä 1992 Kolmostelevisio aloitti uuden yhdysvaltalaisen saippuasarjan Kauniit ja rohkeat, jonka suosio ylitti ikä- ja sukupolvirajat; sitä katsoivat niin teinit kuin eläkeikäisetkin.Mitä missä milloin 1993, s. 397–399. Muita vuosikymmenen suosittuja sarjoja olivat Villi Pohjola, Salaiset kansiot, sairaalamaailmaan sijoittunut Teho-osasto sekä poliisisarja NYPD Blue.Mitä missä milloin 1996, s. 467.

Kun Kuwaitin kriisi kärjistyi tammikuussa 1991 Persianlahden sodaksi, Huomenta Suomi -lähetyksen katsojaluvut nousivat selvästi, ja uutistoimitukset venyivät useisiin ylimääräisiin lähetyksiin. Ylen suomen- ja ruotsinkielisillä uutisilla oli sodan aikana pitkälti toistasataa ylimääräistä lähetystä. Oman hankaluutensa aiheutti se, että sopimus Ylen kanssa kielsi MTV:ltä CNN:n materiaalin käytön. Yleisradio veti kirjeenvaihtajansa Sinikka Artevan pois Bagdadista päivää ennen sodan syttymistä.Mitä missä milloin 1992, s. 442.

M/S Estonian onnettomuudesta raportointi syys- ja lokakuun vaihteessa 1994 oli henkisesti koettelevaa myös television uutistoimittajille. Pelastustöitä johtaneen kommodori Raimo Tiilikaisen haastattelu television Suunvuoro-ohjelmassa katastrofia seuranneena viikonloppuna siivitti osaltaan hänen nousuaan eduskuntaan maaliskuun 1995 vaaleissa.Mitä missä milloin 1996, s. 462.

Musiikki
Klassinen musiikki
Suomen ensimmäinen kaupallinen klassista musiikkia 24 tuntia vuorokaudessa soittava paikallisradio, Classic Radio, aloitti lähetyksensä Helsingissä tammikuussa 1992.Mitä missä milloin 1993, s. 411.

Aulis Sallisen ooppera Kullervo kantaesitettiin suomalaisvoimin Los Angelesissa helmikuussa 1992.Mitä missä milloin 1993, s. 413.  Suomen Kansallisoopperan pitkään odotettu uusi oopperatalo valmistui Helsingin Töölönlahden rantaan vuonna 1993, ja sen avajaisnäytäntönä oli Kullervo-oopperan Suomen-ensiesitys 30. marraskuuta.Mitä missä milloin 1995, s. 402. Oopperatalohankkeen pitkäaikainen ja keskeinen puuhamies Alfons Almi kuoli helmikuussa 1991 eikä siten ollut enää näkemässä uuden oopperatalon vihkiäisiä.Mitä missä milloin 1992, s. 405.

Kuhmon kamarimusiikkitapahtuma vietti 25-vuotisjuhliaan kesällä 1994.Mitä missä milloin 1995, s. 403.

Esa-Pekka Salonen valittiin Los Angelesin filharmonikkojen ylikapellimestariksi ja taiteelliseksi johtajaksi. Kapellimestari Sakari Oramo valittiin brittiläisen Birminghamin sinfoniaorkesterin ylikapellimestariksi ja taiteelliseksi neuvonantajaksi syyskuussa 1998 alkaneeksi kolmivuotiskaudeksi. Oramo seurasi orkesterin maailmanmaineeseen nostanutta Simon Rattlea.Mitä missä milloin 1997, s. 409. Espoon kaupunginorkesterin Tapiola Sinfoniettan uudeksi kapellimestariksi tuli syksyllä 1993 ranskalainen viulisti Jean-Jacques Kantorow.Mitä missä milloin 1995, s. 400. Kantorowin johdolla orkesteri nousi kansainväliseen maineeseen niin nopeasti, että asia tuli Espoon kaupungin kulttuurijohdolle täytenä yllätyksenä. Määrärahojen loputtua orkesteri joutui loppuvuonna 1994 lomauttamaan soittajansa.Mitä missä milloin 1996, s. 422.

Sopraano Kirsi Tiihonen voitti vuoden 1994 kansainvälisen Mirjam Helin -laulukilpailun naisten sarjan. Hän oli kilpailun ensimmäinen suomalainen voittaja.Mitä missä milloin 1995, s. 401. Pekka Kuusisto voitti kansainvälisen Jean Sibelius -viulukilpailun vuonna 1995. Hän oli vuodesta 1965 järjestetyn kilpailun ensimmäinen suomalaisvoittaja.Mitä missä milloin 1997, s. 404. Vuosikymmenen huomiota herättäneimpiä nuoria muusikoita oli myös pianisti Laura Mikkola, joka voitti ensin Maj Lind -pianokilpailun – jaettu ensimmäinen sija Valeria Resjanin kanssa – ja sijoittui sen jälkeen toiseksi alan vaativimpana pidetyssä Kuningatar Elisabetin pianokilpailussa Belgiassa.Mitä missä milloin 1996, s. 420. 

Uusi Suomessa järjestettävä kansainvälinen musiikkikilpailu oli Arto Noraksen ideoima, ensimmäisen kerran vuonna 1991 ja siitä lähtien viiden vuoden välein järjestetty Paulon sellokilpailu. Ensimmäisen kilpailun voitti ranskalainen Xavier Phillips.Keijo Virtamo (toim.): Otavan musiikkitieto(2. painos), s. 312. Helsinki: Otava, 1997. Kansainvälinen Jean Sibelius -kapellimestarikilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran Sibeliuksen syntymän 130-vuotisjuhlan merkeissä toukokuussa 1995. Esa-Pekka Salosen johtama tuomaristo piti erittäin tiukkaa linjaa eikä kelpuuttanut yhtäkään osallistujaa ensimmäisen palkinnon arvoiseksi.Mitä missä milloin 1996, s. 420–421.

Italialainen tenori Luciano Pavarotti esiintyi yli 12 000 hengen yleisölle Hartwall Areenassa marraskuussa 1997. Kyseessä oli Pavarottin toinen Suomen-vierailu. Pavarotti kuittasi esiintymisestään yli kuuden miljoonan markan palkkion, mikä oli siihen saakka suurin klassisen musiikin esiintyjälle Suomessa koskaan maksettu summa.Mitä missä milloin 1999, s. 31.

Suomen Kansallisoopperan hallintoneuvosto valitsi marraskuussa 1999 uudeksi pääjohtajaksi heinäkuusta 2001 alkaen Zürichin oopperastudion johtajan Erkki Korhosen. Kansallisoopperan henkilökunta oli vastustanut Korhosen valintaa. Ylikapellimestari Leif Segerstam irtisanoutui vastalauseena Korhosen valinnalle, ja myös pääjohtaja Juhani Raiskinen ilmoitti eroavansa kesken kautensa. Raiskinen suostui kuitenkin joulukuussa 1999 jatkamaan pääjohtajana kautensa loppuun saakka.Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 2001, s. 46–47. Helsinki: Otava, 2000. 

Huomattavimpiin 1900-luvun suomalaissäveltäjiin kuulunut akateemikko Joonas Kokkonen kuoli kotonaan Järvenpäässä 74-vuotiaana 2. lokakuuta 1996.Mitä missä milloin 1998, s. 405. Julkisuudessa voimakkaasti mielipiteitä jakanut Helsingin Sanomien musiikkikriitikko Seppo Heikinheimo teki itsemurhan 26. toukokuuta 1997 ehdittyään juuri sitä ennen julkaista omaelämäkertansa.Mitä missä milloin 1998, s. 407.

Pop ja rock
Yhdeksänkymmentäluvulla vallitsevia musiikin tyylisuuntia olivat etenkin pop ja eurodance. Tunnettuja yhtyeitä ovat muun muassa Kolmas Nainen, Hausmylly, Aikakone, Movetron, Neon 2, Ultra Bra, Waldo’s People ja CatCat. Menestyskappaleita olivat muun muassa Kolmannen Naisen Tästä asti aikaa (1990), Neon 2:n Tässä talossa (1992), vuoden 1995 kesähitti Aikakoneen Odota sekä Ultra Bran Sinä lähdit pois (1997). Vuosikymmenen jälkipuoliskolla tyttöbändit tulivat suureen suosioon: niistä suosituimpia olivat Nylon Beat, Taikapeili ja Tiktak. Nylon Beatille oli ominainen nasaali ääni ja tarttuvat kappaleet, kuten olivat muun muassa Teflon love (1996) ja Viimeinen (1998). Myös suomirap alkoi saada muutamien esittäjien muodossa suosiota vuosikymmenen aikana, mutta siitä tuli pysyvämpi ilmiö vasta vuosituhannen vaihduttua. 1990-luvun raphitteihin lukeutuivat ainakin Raptorin Oi beibi (1990) ja Bomfunk MC’sin Freestyler (1999).

Kansainvälistä menestystä saivat rock-yhtyeet Waltari ja 22-Pistepirkko. Rock-yhtye HIMin kansainvälinen suosio alkoi vuosikymmenen lopulla muun muassa hiteillään Your Sweet 666 (1998) ja Join Me in Death (1999). Samoihin aikoihin aloitti ulkomaillakin maineikas metalliyhtye Children of Bodom. Suomalaisen rockin näkyväksi vientituotteeksi muodostui sellokvartetti Apocalyptica, jonka Metallica-esikoisalbumin myynti ylitti vuonna 1998 kansainvälisesti 300 000 kappaleen rajan.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1999, s. 424. Helsinki: Otava, 1998. . Suomen menestyminen Euroviisuissa jäi varsin heikoksi.

Vuosikymmenen sooloartistien suuria nimiä olivat muun muassa Samuli Edelmann, jonka suuria hittejä olivat muun muassa Peggy (1991) sekä Aikakoneen Sanin kanssa duetoitu Tuhat yötä (1995). Myös Mikko Kuustonen ja Aki Sirkesalo kuuluivat vuosikymmenen sooloartistien kärkikaartiin. 1990-luvun huumorimusiikin kasvoja on Sepi Kumpulainen, jonka suosikkikappaleita on Armotonta menoa (1991).

Useat pitkän linjan artistit ja yhtyeet olivat suosiossa 1990-luvullakin. J. Karjalainen jatkoi suosiotaan, vaikkakin 1980-luvulla toiminut Mustat Lasit -kokoonpano oli jo lopettanut. Hänen hittejään 1990-luvulta ovat muun muassa Telepatiaa (1992) ja Missä se Väinö on? (1996). Leevi and the Leavings oli suosionsa huipulla ja levytti muun muassa ikihitit Itkisitkö onnesta? (1995) ja Laura Jenna Ellinoora Alexandra Camilla Jurvanen (1996). Eppu Normaali levytti vuosikymmenen alkupuolella muutamia hittejä, kuten Tahroja paperilla (1990) ja Näinhän täällä käy (1993), mutta yhtye jäi vuonna 1994 noin kymmenen vuoden pituiselle tauolle. Niin Leevi and the Leavings kuin Eppu Normaali julkaisivat vuosikymmenen aikana suureksi myyntimenestykseksi nousseen tuplakokoelmalevyn: Keskiviikko... 40 ensimmäistä hittiä ja Repullinen hittejä.

Kesän 1993 massiivisin suomalainen musiikkitapahtuma oli Puna-armeijan kuoron, orkesterin ja tanssiryhmän sekä Leningrad Cowboys -yhtyeen yhteiskonsertti Helsingin Senaatintorilla 12. kesäkuuta 1993. Paikalle saapui arviolta 50 000–70 000 hengen yleisö. Aki Kaurismäki ohjasi tapahtuman pohjalta Total Balalaika Show -dokumenttielokuvan.Mitä missä milloin 1994, s. 445–446.

1970-luvun maineikkaan Hurriganes-yhtyeen jäsenet, basisti Cisse Häkkinen ja kitaristi Albert Järvinen menehtyivät kolmen kuukauden välein vuosikymmenen alussa.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1992, s. 415. Helsinki: Otava, 1991.

Iskelmä
Suomalaisen iskelmän vaikeat 1980-luvun ajat olivat 1990-luvulle siirryttäessä taakse jäänyttä elämää.Veikko Tiitto ja Petri Tuunainen: Aamu toi, ilta vei: Jamppa Tuominen – Laulajan tarina, s. 155. Helsinki: Minerva Kustannus, 2008. Uudella vuosikymmenellä iskelmämusiikki alkoi yhä enemmän muistuttaa nykyaikaista populaarimusiikkia, ja aiempia vuosikymmeniä vahvasti leimannut iskelmän ja rockin vastakkainasettelu haluttiin unohtaa. Iskelmämusiikin suuria nimiä ovat muun muassa Joel Hallikainen, jonka esikois- ja nimikkoalbumi (1992) on Suomen kaikkien aikojen viidenneksi myydyin levy. Levyllä on muun muassa Tuttu Juttu Show -ohjelman myötä suosituksi noussut kappale Kuurankukka. Saman vuoden myyntimenestyksiä ovat myös Katri Helenan albumi Anna mulle tähtitaivas ja Anna Hanskin albumi Jos et sä soita. Kaija Koon albumi Tuulten viemää vuodelta 1993 on Suomen kaikkien aikojen seitsemänneksi myydyin levy, ja sillä on muun muassa hittikappale Kuka keksi rakkauden. Runsaasti ovat myyneet myös Laura Voutilaisen esikois- ja nimikkoalbumi (1994) sekä Kari Tapion albumi Myrskyn jälkeen (1996).

Tangokuninkaallisista tunnetaan vuoden 1995 tangokuningas Jari Sillanpää ja saman vuoden tangokuningatar Marita Taavitsainen. Jari Sillanpään esikois- ja nimikkoalbumi (1995) on myynyt 272 000 kappaletta, ja se on myydyin suomalainen musiikkialbumi. Albumin suosittuja kappaleita ovat muun muassa Satulinna ja Kaduilla tuulee. Myös Sillanpään vuoden 1997 albumi Auringonnousu on myyntimenestys. Taavitsaisen suosittuja kappaleita on vuonna 1998 Syksyn sävelen voittanut André. Myös vuoden 1994 tangokuningas Sauli Lehtonen, joka kuoli seuraavana vuonna hirvikolarissa, oli lahjakas ja luonnollinen laulaja.

Uudenlainen menestys oli Mestarit, neljästä pitkän linjan mieslaulajasta koostuva kokoonpano, joka veti vuosikymmenen lopulla konsertteihin monia tuhansia katsojia. Mestarit-kokoonpanoon kuuluivat Kirka, Hector, Pave Maijanen ja Pepe Willberg. Muista konkariesiintyjistä keikkailivat ja levyttivät edelleen esimerkiksi Erkki Junkkarinen, Eino Grön, Reijo Taipale ja Esko Rahkonen. 80-vuotias Veikko Lavi voitti keväällä 1992 television Levyraadin kappaleellaan Ota löysin rantein, josta tuli myös suuri yleisön suosikki.Matti Halmeaho: Laulajan testamentti: Veikko Lavin taiteilijavuodet 1950–1996, s. 371. Helsinki: Art House, 2013. .

1990-luvulla edesmenneitä suomalaisen musiikin legendoja olivat muun muassa iskelmämusiikin monitoimimies Juha Vainio (1938–1990), reteistä ralleistaan tunnettu Irwin Goodman (1943–1991), säveltäjä, kapellimestari ja tuotantopäällikkö Toivo Kärki (1915–1992), viimeinen vanhimman polven muusikko Eugen Malmstén (1907–1993), säveltäjä ja kapellimestari George de Godzinsky (1914–1994), omia polkujaan kulkenut laulaja ja lauluntekijä Veikko Lavi (1912–1996) sekä jazzahtavia iskelmiä esittänyt Carola (1941–1997). Iskelmälaulaja Jamppa Tuominen kuoli traagisen tapahtumasarjan päätteeksi Kanariansaarilla marraskuussa 1998 epäselvissä olosuhteissa.Veikko Tiitto ja Petri Tuunainen: Aamu toi, ilta vei: Jamppa Tuominen – laulajan tarina, takakansiteksti.

Muuta musiikkiin liittyvää
CD-levyjen myynti ohitti vinyylilevyjen myynnin vuonna 1992. Autoissa ja kannettavissa soittimissa C-kasetti piti vielä pintaansa. Kevyen musiikin tutkija Pekka Gronow uskoi vuonna 1992 vinyylilevyjen olevan hyvää vauhtia siirtymässä historian hämärään ja perinteisten levysoittimien katoavan markkinoilta.Unohtumattomat-levysarjan esite 1992, s. 2. Helsinki: Musiikki Fazer, 1992. Alun perin Japanista lähtöisin ollut karaoke alkoi kotiutua suomalaiseen baarikulttuuriin 1990-luvulla. Hartwall Areenan valmistuttua vuonna 1997 myös siellä alettiin järjestää musiikkikonsertteja.

Suomalainen kansanmusiikki murtautui jälleen suuren yleisön tietoisuuteen vuosikymmenen alussa Värttinä-yhtyeen ansiosta. Värttinän vanavedessä nousivat uudenlaisen kansanmusiikin tulkeiksi muiden muassa Angelin tytöt, Slobo Horo ja harmonikansoittaja Maria Kalaniemi. Julkisuutta sai myös Tenavatähti-kilpailu, jonka osallistujien tulkinnat aikuisten kappaleista sulattivat monien kuulijoiden sydämet. Toisaalta esiintyi kritiikkiä lasten hyväksikäytöstä musiikkibisneksessä. Tenavatähti-kilpailun osallistujia olivat esimerkiksi Leif Lindgren ja Matias Sassali.Mitä Missä Milloin 1992, s. 415.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1994, s. 449. Helsinki: Otava, 1993. .

Suomalaisen jazzmusiikin keskeisiin nimiin kuulunut, Uuden Musiikin Orkesterin (UMO) kapellimestarina sen perustamisesta saakka toiminut Esko Linnavalli kuoli joulukuussa 1991.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1993, s. 100. Helsinki: Otava, 1992. Linnavallia seurasivat UMO:n kapellimestareina vuosikymmenen aikana trumpetisti Markku Johansson, yhdysvaltalainen jazzpianisti Rich Shemaria, saksofonisti Eero Koivistoinen ja pianisti Heikki Sarmanto.Keijo Virtamo (toim.): Otavan musiikkitieto (2. painos), s. 454. Helsinki: Otava, 1997.

Helsingin juhlaviikkojen uudeksi toiminnanjohtajaksi eläkkeelle jääneen Veijo Varpion seuraajaksi valittiin vuonna 1994 Esa-Pekka Salonen. Salonen päätti laajentaa tapahtuman monimuotoiseksi festivaaliksi, jossa myös populaarikulttuurilla oli vahva osuutensa. Vuoden 1995 juhlaviikot ylittivät laajennetunkin budjettinsa, tappiota Helsingin kaupungille kertyi yli kymmenen miljoonaa markkaa, ja juhlaviikot nimettiin ”tuhlaviikoiksi”. Jupakka johti Helsinki-viikon säätiön hallintojohtajan Virpi Nurmen ja säätiön hallituksen eroon.Mitä missä milloin 1997, s. 405.  

Vuosikymmenen puolivälissä herättivät huomiota laulaja Laura Voutilaisen käräjöinti managerinsa Hannele Laurilan kanssa ja Laurilan puolison Ari Laurilan levy-yhtiöön Unirecordsiin kohdistuneet plagiointisyytökset. Ulkomusiikillisia ilmiöitä olivat Pertti ”Veltto” Virtasen presidenttiehdokkuus vuoden 1994 vaalissa ja hänen nousunsa eduskuntaan seuraavan vuoden eduskuntavaaleissa.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1996, s. 432. Helsinki: Otava, 1995. Vuosikymmenen jälkipuoliskon kohutuimpia nimiä oli viulisti Linda Lampenius, jonka yksityiselämän käänteitä, menestystä vuoden 1996 kunnallisvaaleissa ja mahdollisia ulkomaisia sopimuksia puitiin julkisuudessa enemmän kuin hänen musiikillisia ansioitaan.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1998, s. 412. Helsinki: Otava, 1997. .

Elokuvat
Lama näkyi elokuva-alalla
1990-luvun alussa elokuva-ala vajosi muun maan tavoin lamaan, ja elokuvissa kävi vähemmän ihmisiä kuin koskaan. Tuotannon määrä pysyi kuitenkin korkeana koko vuosikymmenen. 1990-luvun alkupuolella yleisö karttoi kotimaista elokuvaa, ja ajan menestyneimpiä elokuvia olivat kansanomaiset komediat, kuten vanha tuttu Uuno Turhapuro sekä sen rinnalle syntyneet Ere Kokkosen Vääpeli Körmy -sotilasfarssit ja Timo Koivusalon Pekko Aikamiespoika -maalaiskomediat. Kotimaisen elokuvan ”katastrofivuotena” voidaan pitää vuotta 1994, jolloin kotimaisten elokuvan katsojaosuus oli vain noin neljä prosenttia, ja myös edellä mainittujen komedioiden suosio oli laskenut. Tuon vuoden parhaiksi yleisömenestyksiksi jäivät Koivusalon Pekko ja poika vain hieman yli 60 000 katsojalla, sekä vuoden Turhapuro, Hannu Seikkulan Uuno Turhapuron veli ainoastaan 20 000 katsojallaan.

Lamavuosien elokuvatuotannossa korostuivat yksilö- ja perhetragediat. Esimerkkejä tästä ovat Pekka Lehdon melodraama Kaivo (1992) ja Veikko Aaltosen Tuhlaajapoika (1992) ja Isä meidän (1993) sekä jo nousukauden puolella tehty Auli Mantilan esikoisohjaus Neitoperho (1997). Nuorten elämää käsiteltiin laajasti esimerkiksi Kari Paljakan elokuvassa Veturimiehet heiluttaa (1992), Jarmo Lampelan esikoisohjauksessa Sairaan kaunis maailma (1997) ja Claes Olssonin elokuvassa Ihanat naiset rannalla (1998).

Nuorten ohjaajien tie menestykseen
Nuorten elokuvaohjaajien tekemien esikoiselokuvien tuotanto kiihtyi. Vuosina 1990-1996 toteutettiin Sparrausrinki, jossa Suomen elokuvasäätiö, Yleisradio, MTV ja Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskus rahoittivat 12 esikoisohjaajan elokuvaa. Niistä kahdeksan pääsi teatterilevitykseen, muun muassa Tero Jartin Aapo (1994), Kaija Juurikkalan Rosa Was Here (1994) ja Heikki Kujanpään Jäänmurtaja (1997).

Markku Pölönen oli 1990-luvun näkyvin debytantti, jonka Sparrausringin rahoittama esikoiselokuva Onnen maa (1993) herätti huomiota nostalgian ja huumorin sävyttämällä maalaiskuvauksella. Pölösen seuraava elokuva, Heikki Turusen romaaniin perustuva Kivenpyörittäjän kylä oli vuoden 1995 suurin katsojamenestys ulkomaiset elokuvat mukaan lukien.

Nuoret ohjaajat tarttuivat ennakkoluulottomasti kansainvälisiin genreihin. Aleksi Mäkelä viritteli suomalaista action-elokuvaa teoksissaan Romanovin kivet (1993) ja Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat (1994). 1990-luvun kotimaisia kauhuelokuvia ovat esimerkiksi Olli Soinion jatko-osa Kuutamosonaatti 2 – Kadunlakaisijat (1991) ja Atro Lahtelan Silmä silmästä (1999). Jari Halonen taas sekoitti eri lajityyppejä ja ”roskaelokuvan” tyylikeinoja ilkikuriseksi cocktailiksi esimerkiksi teoksissaan Back to the USSR – Takaisin Ryssiin (1992) ja Joulubileet (1996).

Aki Kaurismäen kansainvälinen menestys
Aki Kaurismäen asema kansainvälisenä art house -nimenä vahvistui. Hän ohjasi elokuvia tiuhaan tahtiin niin Suomessa kuin ulkomailla. Hänen teoksiaan ovat muun muassa kotimaassa ohjatut Tulitikkutehtaan tyttö (1990) ja Pidä huivista kiinni, Tatjana (1994), Englannissa ohjattu I Hired a Contract Killer (1990) sekä Ranskassa ohjattu Boheemielämää (1992). Leningrad Cowboys -yhtyeen saaga jatkui komediassa Leningrad Cowboys Meet Moses (1994) ja samana vuonna ilmestyneessä konserttielokuvassa Total Balalaika Show. Vuonna 1996 Kaurismäki palasi työläiselokuvaan ja työttömyyden teemaan teoksellaan Kauas pilvet karkaavat, josta tuli kansainvälinen menestys.

Dokumenttielokuvat
1990-luku oli suomalaisen dokumenttielokuvan murroskausi, jolta usean tekijän, esimerkiksi Peter von Baghinin, Arto Halosen, Virpi Suutarin, Anu Kuivalaisen, Kiti Luostarisen, Taru Mäkelän, Marja Pensalan ja John Websterin, tuotannosta on filmografiakäsittelyn saanut varsin satunnainen valikoima elokuvia. Pirjo Honkasalon "pyhän ja pahan trilogia" herätti paljon huomiota, esimerkkinä elokuvat Tanjuska ja 7 perkelettä (1993) ja Atman (1997).

Vuosikymmenen lopun elokuvabuumi
1990-luvun lopulla käynnistynyt uusi nousukausi sai aikaan elokuvateattereissa äkillisen menestyspiikin, ”suomalaisen elokuvan buumin”, jota laman aallonpohjassa tuskin osattiin ennakoida. Tähän johtivat muun muassa nousset tuotantotuet, uuden tekijäpolven läpimurto ja uudenlainen panostus markkinointiin. Tärkein yksittäinen tekijä oli ehkä tuottajien roolin kasvu ja tuotantoprosessin ammattimaistuminen. Uutta tuottajapolvea edustivat muun muassa Marko Röhr, Lasse Saarinen ja Markus Selin. Kotimaisten menestyselokuvien kirjo monipuolistui huomattavasti.

Monissa vuosikymmenen lopun elokuvissa palattiin kansalliseen perinteeseen ja historiaan, esimerkkeinä Kaisa Rastimon Säädyllinen murhenäytelmä (1998) ja Aki Kaurismäen Juha (1999). Elokuvissa käsiteltiin usein myös uuden sukupolven näkemyksiä Suomen historian käännekohdista, kuten Taru Mäkelän Lotat (1995) sekä Olli Saarelan Rukajärven tie (1999). Matti Grönberg ohjasi humoristisia, televisiosta tutun Kummeli-koomikkoryhmän elokuvia, kuten Kummeli Stories (1995) ja Kummeli Kultakuume (1997).

Elokuvateatterien yleisöluvut kohosivat pilviin vuonna 1998, jolloin ensin Markku Pölösen tukkilaiselokuva Kuningasjätkä ja sitten Raimo O. Niemen koko perheen seikkailuelokuva Poika ja ilves keräsivät suuryleisöt. Vuonna 1999 elokuvissakäyntien määrä ylitti seitsemän miljoonan rajan ensi kertaa kymmeneen vuoteen ja kotimaisten elokuvien katsojaosuus nousi jopa 25 prosenttiin. Koko vuosikymmenen katsotuin kotimainen elokuva lienee Olli Saarelan sotaelokuva Rukajärven tie vuodelta 1999, jota seuraavat samana vuonna julkaistut Aleksi Mäkelän modernisoitu pohjalaiselokuva Häjyt, Timo Koivusalon Helismaa ja Rautavaara -kuvaus Kulkuri ja joutsen sekä Åke Lindmanin kullankaivajaelokuva Lapin kullan kimallus. Elokuvabuumi jatkui 2000-luvulla.

Tekniikka
Kotona katsottavat elokuvat olivat läpi vuosikymmenen useimmiten tallennettu videokaseteille. DVD-laitteet tulivat Suomeen vuosikymmenen lopulla.

Jussi-palkinnot ja katsotuimmat elokuvat
Parhaan elokuvan Jussi -palkintoja on jaettu vuodesta 1993 alkaen, ja palkinnon on 1990-luvulla voittanut seuraavat kotimaiset elokuvat:
Tuhlaajapoika (Veikko Aaltonen)
Onnen maa (Markku Pölönen)
Pidä huivista kiinni, Tatjana (Aki Kaurismäki)
Kivenpyörittäjän kylä (Markku Pölönen)
Kauas pilvet karkaavat (Aki Kaurismäki)
Sairaan kaunis maailma (Jarmo Lampela)
Kuningasjätkä (Markku Pölönen)

Katsotuimmat suomalaiset elokuvat 1990–1999 (Suomen elokuvateattereissa): 
Rukajärven tie (Olli Saarela, 1999) katsojia 426 414
Uuno Turhapuro herra Helsingin herra (Ere Kokkonen, 1991) katsojia 383 706
Poika ja ilves (Raimo O. Niemi, 1998) katsojia 376 262
Häjyt (Aleksi Mäkelä, 1999) katsojia 328 138
Kivenpyörittäjän kylä (Markku Pölönen, 1995) katsojia 292 330
Uuno Turhapuro - Suomen tasavallan herra presidentti (Ere Kokkonen, 1992) katsojia 283 118
Kuningasjätkä (Markku Pölönen, 1998) katsojia 277 407
Kulkuri ja joutsen (Timo Koivusalo, 1999) katsojia 234 691
Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla (Pertti Melasniemi, 1990) katsojia 233 715
Lapin kullan kimallus (Åke Lindman, 1999) katsojia 204 661.

Katso myös: Luettelo 1990-luvun suomalaisista elokuvista

Urheilu
Suomi menestyi 1990-luvulla useissa urheilulajeissa, etenkin talvi- ja moottoriurheilussa. Edellisellä vuosikymmenellä mäkihypyssä useita kultamitaleja voittanut Matti Nykänen sai vielä vuonna 1990 yhden lentomäen MM-hopeamitalin,Liimatainen, s. 17–21 mutta lopetti huippu-uransa jo samana vuonna. Vuonna 1992 vasta 16-vuotias Toni Nieminen voitti kaksi mäkihypyn olympiakultamitalia, joista toisen joukkuemäessä ja toisen suurmäessä. Myöhemmin vuosikymmenen aikana lupaava tulokas oli nuori Janne Ahonen, joka voitti kolme mäkihypyn MM-kultamitalia.

Jarmo Hirvasoja saavutti ensimmäisenä suomalaisena jääspeedwayn maailmanmestaruuden Göteborgissa Ruotsissa maaliskuussa 1990.Mitä missä milloin 1991, s. 435.

Suomen jääkiekkomaajoukkue voitti historiansa ensimmäisen MM-kultamitalinsa toukokuussa 1995. Loppuottelussa Suomi kaatoi Ruotsin lukemin 4–1, minkä jälkeen kymmenet tuhannet ihmiset kerääntyivät juhlimaan mestaruutta Helsingin kauppatorille, jonne maajoukkue saapui avoautosaattueessa. Vuosikymmenen parhaita pelaajia olivat etenkin Ville Peltonen, Timo Jutila, Saku Koivu, Mika Strömberg ja Jere Lehtinen sekä NHL-uralla menestynyt Teemu Selänne. Vuosikymmenen aikana Suomen jääkiekkomaajoukkue on saanut myös neljä MM-hopeaa: 1992, 1994, 1998 ja 1999.

Suomi voitti ringeten maailmanmestaruuden vuonna 1994. Loppuottelussa Yhdysvaltain St. Louisissa Suomen joukkue voitti Itä-Kanadan joukkueen 4–2.Mitä missä milloin 1995, s. 472. 

1990-luvun menestyneimpiä ralliautoilijoita olivat Juha Kankkunen, joka voitti maailmanmestaruuden 1991 ja 1993, sekä Tommi Mäkinen, joka voitti maailmanmestaruuden 1996, 1997, 1998 ja 1999. Espanjan Carlos Sainz voitti ensimmäisenä Suomen ja Ruotsin ulkopuolisena kuljettajana Jyväskylän suurajot vuonna 1990.Mitä missä milloin 1991, s. 440. 

Suomalaisia järkytti Mika Häkkisen hengenvaarallinen loukkaantuminen rajussa ulosajossa Formula 1 -luokan aika-ajoissa Australian Adelaidessa marraskuussa 1995. Häkkinen toipui kuitenkin hämmästyttävän nopeasti ja palasi kilparadoille jo neljän kuukauden kuluttua.Mitä missä milloin 1997, s. 464. Häkkinen voitti Formula 1 -maailmanmestaruuden kahdesti, vuosina 1998 ja 1999. Hän ajoi tuolloin McLaren-tallissa. Niin ikään vuonna 1999 Suomen menestynein miesalppihiihtäjä Kalle Palander voitti pujottelun maailmanmestaruuden. Vuosikymmenen loppupuolella Mika Myllylä voitti maastohiihdossa yhden olympiakullan ja neljä MM-kultaa.

Suomen menestyneimpiin jalkapalloilijoihin kuuluva Jari Litmanen pelasi 1990-luvulla Ajaxissa. Litmanen valittiin Suomen vuoden urheilijaksi vuonna 1995 ensimmäisenä joukkuelajin edustajana. Naisurheilijoista menestyneimpiä on ainakin Sari Essayah (mm. kilpakävelyn maailmanmestari 1993) ja Heli Rantanen (keihäänheiton olympiakultamitalisti 1996). 

Suomen Tietotoimiston uutisissa kerrottiin 21. tammikuuta 1998 hiihtäjä Jari Räsäsen hankkineen ja käyttäneen kasvuhormonia. Räsänen kiisti epäilyt välittömästi ja jätti Keskusrikospoliisille tutkintapyynnön.Mitä missä milloin 1999, s. 54. Heinäkuussa 1999 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi STT:n päätoimittajan Kari Väisäsen ja uutisen kirjoittaneen toimittaja Johanna Aatsalo-Sallisen ehdollisiin vankeusrangaistuksiin ja sakkoihin julkisesta herjauksesta sekä korvauksiin Räsäselle ja useille Hiihtoliiton johtohenkilöille.Mitä missä milloin 2000, s. 142–143.

Elokuussa 1998 paljastui pesäpallon sopupeliskandaali. Kolmen eri puolilla Suomea 13. elokuuta pelatun pesäpallo-ottelun lopputulosten todettiin olleen ennalta sovittuja, mistä aiheutui Veikkaus Oy:lle suuret taloudelliset vahingot. Skandaali aiheutti pesäpallolle urheilulajina vakavaa mainehaittaa.Mitä missä milloin 1999, s. 121.

Muoti
pienoiskuva|Yhdysvalloista lähtöisin olevaa nuorten hip hop -muotia, joka tuli laajalti muotiin 1990-luvulla.
1990-luvun pukeutumis- tai muoti-ilmiöitä olivat baseball-lippikset (lippaa saattoi pitää myös takana tai sivulla), leveälahkeiset farkut ja trumpettihousut, lappuhaalarit, pitkät nahkatakit, hupparit, napapaidat, vyölaukut, Adidaksen sivunappiverkkarit, kalastajahatut, bandanat ja paksupohjakengät. Kaikille vartalotyypeille sopivat salihousut rantautuivat Suomeen, ja niistä tuli nopeasti hyvin suosittuja. Nuorten hip hop -tyylissä herätti huomiota ainakin hyvin alhaalla olevat baggy-housut, joista saattoi näkyä alushousun yläosa ja jopa takapuolen yläosan alkua.

Tavaroita kuljetettiin usein JanSport- tai Eastpak-repussa; tytöillä yleinen näky olivat selässä roikkuvat minireput. Naisten hiustyylissä ajalle tyypillisiä olivat saparot, ja kampauksen viimeistelyssä käytettiin usein pantoja, kreppejä ja donitseja. Muotitrendit vaihtuivat nopeasti ja yksilöllisyyttä haluttiin korostaa, siksi lista aikakauden muotivillityksistä on pitkä.

Ruoka ja juoma
pienoiskuva|pysty|Ville Vallaton (drinkki)
1990-luvun ruokasuosikkeja olivat jauheliha- ja makkararuoat, kalaruoat, pastaruoat (esimerkiksi lasagne) sekä broileriruoat (etenkin hunajamarinoidut broilerisuikaleet, jotka tulivat myyntiin vuonna 1992). Hiteiksi nousivat myös muutamat suomalaisille uudet eksoottiset ruoat, kuten curry, vokki ja texmex. Ruokailmiöitä olivat muun muassa monenlaiset valmisruoat, Valion Viilis-viilit ja Nami Nami -vanukkaat sekä Muumi- ja Frisco-limonadit. Myös tuoreyrttien käyttö yleistyi 1990-luvulla. Ruokakauppojen valikoimat laajenivat paljon. Euroopan unioniin liittyminen vapautti elintarvikkeiden tuonnin, ja kauppojen hyllyille ilmestyi monenlaisia tuontituotteita.

Ruokailu jakautui selkeästi arki- ja viikonloppuruokailuun. Arkiruoka oli laajalti edullisesti, nopeasti ja helposti valmistettua perusruokaa, varsinkin lamavuosina. Viikonloppuruoalla perhe koottiin yhteen ja syötiin paremmin. Viikonlopputunnelmaa nostattavia ruokajuttuja ilmestyi myös aikakauslehtiin.

Edelliseltä vuosikymmeneltä alkaen yleistynyt mikroaaltouuni löytyi vuonna 1998 jo 78 prosentista suomalaistalouksista.

Laman aikana kotiviinin juominen oli hyvin yleistä: vuosina 1993 ja 1994 jopa neljännes kaikesta viinin kulutuksesta oli kotiviiniä. Vuoden 1995 alussa voimaan tullut alkoholilaki toi ruokakauppoihin ja kioskeihin muutkin käymisteitse valmistetut enintään 4,7-prosenttiset alkoholijuomat kuin oluet. Tämän myötä siideristä tuli muotijuoma, koska sen makea maku oli enemmän monien nuorten ja naisten mieleen. Baarien suosituimpia drinkkejä olivat muun muassa hot shotit ja Ville Vallaton, ja kotimaisia juomia ryhdyttiin korvaamaan kansainvälisillä. Alaikäisten alkoholinkäyttö oli 1990-luvulla huomattavasti yleisempää kuin nykypäivänä.

Maailmanperintökohteet
Suomi oli ratifioinut Unescon yleissopimuksen kulttuuri- ja luonnonperinnön säilyttämisestä vuonna 1987. Valtaosa suomalaisista maailmanperintökohteista lisättiin maailmanperintöluetteloon 1990-luvulla. Ensimmäisenä maailmanperintöluetteloon lisättiin Suomenlinna ja Vanha Rauma vuonna 1991. Petäjäveden vanha kirkko lisättiin maailmanperintöluetteloon 1994, Verlan puuhiomo ja pahvitehdas 1996 ja Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue 1999.

Ruokolahden leijona
Kesällä 1992 jahdattiin Ruokolahdella Etelä-Karjalassa nähdyksi väitettyä leijonaa muutaman viikon ajan. Tapahtumat saivat alkunsa, kun Ruokolahdella työkomennuksella ollut metsätyönjohtaja ilmoitti poliisille 23. kesäkuuta havainneensa edellispäivänä leijonaa muistuttaneen eläimen paikallisessa metsässä. Asiantuntijana kuultu Korkeasaaren eläintarhan johtaja Ilkka Koivisto ei pitänyt havaintoa ”täysin mahdottomana”, ja Ruokolahdelle hälytetty Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen suurpetotutkija Erik S. Nyholm vakuuttui maastossa havaitsemiensa jälkien perusteella siitä, että kyseessä oli leijona. Leijonan huhuttiin olleen peräisin Venäjän puolella onnettomuuteen joutuneesta eläinkuljetuksesta, minkä venäläiset viranomaiset kuitenkin kiistivät. Seuraavina päivinä havaintoja suuresta kissaeläimestä ilmoitettiin myös Karstulasta, Hyrynsalmelta ja Kristiinankaupungista. Maa- ja metsätalousministeriö ja ympäristöministeriö katsoivat, ettei asia kuulunut niiden toimialaan. Sisäministeriö määräsi leijonan tapettavaksi, koska sen katsottiin olevan vaaraksi yleiselle turvallisuudelle, ja valtuutti Nyholmin ampumaan eläimen. Tämän seurauksena Suomen vaakunaeläintä tukemaan syntyi lähes kansanliike. Eläimestä ei lopulta saatu yhtäkään valokuvaa, eikä siitä tai sen jäljistä tehty enää heinäkuun alkupuolella uusia havaintoja. Ruokolahden leijonaa on yleisesti epäilty uutisankaksi, kun osoittautui, että useat ”leijonan jäljet” oli tehty lusikalla. Suurpetotutkija Erik S. Nyholm oli kuitenkin vielä vuonna 2017 vakuuttunut havaintojensa aitoudesta.Mitä missä milloin 1993, s. 80.

Kuolleita
Suomessa kuolivat 1990-luvulla muun muassa seuraavat merkkihenkilöt:

Oskari Jauhiainen (1913–1990), kuvanveistäjä, professori ja akateemikko
Pentti Koskimies (1922–1990), pianisti
Anni Blomqvist (1909–1990), kirjailija
Nils Brandt (1932–1990), näyttelijä
Kristian Gestrin (1929–1990), poliitikko ja pääjohtaja
Maire Gullichsen (1907–1990), taiteenkerääjä ja -edistäjä
Olavi Lindblom (1911–1990), poliitikko ja pääjohtaja
Sulo Saarits (1911–1990), laulaja, musiikkineuvos
Arto Sotavalta (1950–1990), muusikko
Ahti Karjalainen (1923–1990), maalaisliittolainen ja keskustalainen poliitikko, pääministeri ja ulkoministeri
Juha Vainio (1938–1990), suomalaisen iskelmämusiikin monitoimimies
Mikko Niskanen (1929–1990), elokuvaohjaaja ja näyttelijä
Emmi Jurkka (1899–1990), näyttelijä
Aulikki Rautawaara (1906–1990), oopperalaulaja
Christer ”Cisse” Häkkinen (1951–1990), rockkitaristi
Irwin Goodman (1943–1991), reteiden rallien laulaja ja säveltäjä
Albert Järvinen (1950–1991), rock- ja blueskitaristi
Tom of Finland (1920–1991), kansainvälisesti tunnettu homoeroottinen kuvataiteilija ja homokulttuurin vaikuttaja
Eila Rinne (1920–1991), näyttelijä
Alfons Almi (1904–1991), oopperalaulaja ja oopperanjohtaja
Veikko Ennala (1922–1991), lehtimies
Ernst Palmén (1916–1991), eläintieteilijä, Helsingin yliopiston kansleri
Vera Telenius (1912–1991), laulaja
Tyyni Tuulio (1892–1991), kirjailija
Erkki Vala (1902–1991), kirjailija
Eila Pehkonen (1924–1991), näyttelijä
Hannes Häyrinen (1914–1991), näyttelijä ja eräs Suomen arvostetuimpia koomikoita
Aimo Kanerva (1909–1991), taidemaalari
Erkki Palolampi (1908–1991), kirjailija ja sosiaalijohtaja
Saara Ranin (1898–1992), näyttelijä
Veikko Tuomi (1924–1992), laulaja
Heikki Aaltoila (1905–1992), säveltäjä
Arvo Ylppö (1887–1992), arkkiatri, kansainvälisesti tunnettu lastenlääkäri
Risto Mäkelä (1924–1992), näyttelijä
Väinö Linna (1920–1992), kirjailija (Tuntematon sotilas)
Toivo Kärki (1915–1992), säveltäjä, muusikko, pianotaiteilija, tuotantopäällikkö ja sovittaja
Reino Palmroth (1906–1992), sanoittaja, radiotoimittaja, kirjailija ja majuri
Sakari Halonen (1923–1992), näyttelijä
Monsieur Mosse (1932–1992), meikkitaiteilija
Reino Kalliolahti (1917–1992), näyttelijä
Kauko Kokkonen (1916–1992), näyttelijä
Kai Korte (1922–1992), lakimies, oikeuskansleri 1982–1986
Sam Vanni (1908–1992), taidemaalari
Ville Salminen (1908–1992), elokuvaohjaaja
Arijoutsi (Heikki Marttila, 1915–1993), pakinoitsija
Erik Tawaststjerna (1916–1993), musiikkitieteen professori
Raili Veivo (1930–1993), näyttelijä
Martti Larni (1909–1993), kirjailija
Knud Möller (1919–1993), toimittaja ja kirjeenvaihtaja
Kirsti Ortola (1924–1993), näyttelijä
Sara Hildén (1905–1993), taiteenkerääjä ja -edistäjä
Liisa Kulhia (1925–1993), toimittaja ja kansalaisaktivisti
Reima Pietilä (1923–1993), arkkitehti ja akateemikko
Eugen Malmstén (1907–1993), muusikko
Eila Pennanen (1916–1994), kirjailija ja suomentaja
George de Godzinsky (1914–1994), säveltäjä ja kapellimestari
Mika Tiivola (1922–1994), Yhdyspankin pääjohtaja
Yrjö Littunen (1929–1994), sosiologi
Usko Kemppi (1907–1994), säveltäjä, sanoittaja, kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja
Otto-Iivari Meurman (1890–1994), arkkitehti
Elissa Aalto (1922–1994), arkkitehti
Kelpo Gröndahl (1920–1994), painija ja kansanedustaja
Onni Gideon Tervonen (1921–1994), muusikko
Raimo Utriainen (1927–1994), kuvanveistäjä
Urpo Lahtinen (1931–1994), lehtikustantaja
Matti Bergström (1938–1994), säveltäjä ja muusikko
Regina Linnanheimo (1915–1995), näyttelijä ja käsikirjoittaja
Eino Kaipainen (1899–1995), näyttelijä
Nils Oker-Blom (1919–1995), arkkiatri
Hans ”Hasse” Wind (1919–1995), lentäjä, kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari
Paul Norrback (1930–1995), harmonikansoittaja
Matti Pellonpää (1951–1995), näyttelijä
Iris Kähäri (1914–1995), kirjailija
Kalevi Keihänen (1924–1995), seuramatkailun uranuurtaja
Väinö Valve (1895–1995), jääkärikenraali ja viimeinen elossa ollut suomalainen jääkäri
V. J. Sukselainen (1906–1995), maalaisliittolainen ja keskustalainen poliitikko, pääministeri ja valtiovarainministeri
Eeva-Liisa Manner (1921–1995), kirjailija
Sauli Lehtonen (1975–1995), vuoden 1994 tangokuningas
Aino Räsänen (1910–1995), kirjailija
Harry W. Schreck (1904–1995), arkkitehti
Einari Teräsvirta (1914–1995), voimistelija ja arkkitehti

Rauni Luoma (1911–1996), näyttelijä
Hanna Taini (1911–1996), näyttelijä
Elina Pohjanpää (1933–1996), näyttelijä
Tapio Lahtinen (Kullervo, 1922–1996), iskelmäsanoittaja
Aimo Tukiainen (1917–1996), kuvanveistäjä
Solveig von Schoultz (1907–1996), kirjailija
Veikko Lavi (1912–1996), kansanlaulupoljentoisista kupleteistaan tunnettu laulaja-lauluntekijä
Erik Blomberg (1913–1996), elokuvaohjaaja ja elokuvaaja
Ernst Mether-Borgström (1911–1996), taidemaalari ja akateemikko
Erkki Ala-Könni (1911–1996), kansanrunouden ja -musiikin tutkija
Elsa Sylvestersson (1924–1996), balettitanssija
Maikki Länsiö (1932–1996), näyttelijä
Pekka Parikka (1939–1997), elokuvaohjaaja
Seppo Heikinheimo (1938–1997), musiikkikriitikko
Rauni Ikäheimo (1924–1997), näyttelijä
Veikko Vennamo (1913–1997), Suomen maaseudun puolueen perustaja ja pitkäaikainen kansanedustaja
Pertti Virtaranta (1918–1997), kieltentutkija, akateemikko
Alpo Jaakola (1929–1997), taidemaalari ja kuvanveistäjä
Carola (1941–1997), jazzahtavista iskelmistään tunnettu laulaja
Heikki Savolainen (1907–1997), menestynyt telinevoimistelija
Hannu Leminen (1910–1997), elokuvaohjaaja 
Matti A. Pitkänen (1930–1997), valokuvaaja ja akateemikko
Aale Tynni (1913–1997), runoilija ja akateemikko
Aleksanteri Ahola-Valo (1900–1997), taiteilija
Eila Torvela (1958–1997), iskelmälaulaja
Kauko Helovirta (1924–1997), näyttelijä
Reino Markkula (1928–1997), viihdemuusikko
Eila Peitsalo (1931–1997), näyttelijä
Kylli Koski (1906–1997), kuvataiteilija
Terho Sakki (1930–1997), kuvanveistäjä
Juhani Peltonen (1941–1998), kirjailija
Helvi Hämäläinen (1907–1998), kirjailija
Ilmari Turja (1901–1998), lehtimies, kirjailija ja pakinoitsija
Kalevi Kahra (1927–1998), näyttelijä
Viljo Kajava (1909–1998), runoilija
Uolevi Raade (1912–1998), vuorineuvos
Matti Kuusi (1914–1998), kansanrunouden tutkija, akateemikko
Jorma Reini (1942–1998), lakimies, valtakunnansovittelija
Pertti Reponen (1941–1998), käsikirjoittaja, TV-tuottaja, muusikko ja iskelmäsanoittaja
Helinä Rautavaara (1928–1998), tutkimusmatkailija, seikkailija ja keräilijä
Voitto Hellstén (1932–1998), pikajuoksija ja kansanedustaja
Jarmo ”Jamppa” Tuominen (1949–1998), iskelmälaulaja
Hillevi Lagerstam (1923–1998), näyttelijä
Nina Sailo (1906–1998), kuvanveistäjä
Teuvo Aura (1912–1999), ylipormestari
Aino-Inkeri Notkola (1903–1999), näyttelijä
Heimo Haitto (1925–1999), viulisti
Eeva-Kaarina Volanen (1921–1999), näyttelijä ja akateemikko
Walton Grönroos (1939–1999), oopperalaulaja ja oopperanjohtaja
Tarmo Manni (1921–1999), näyttelijä
Einar Englund (1916–1999), säveltäjä
Paavo Rintala (1939–1999), kirjailija
Tuure Junnila (1910–1999), poliitikko ja pankinjohtaja
Kari Suomalainen (1920–1999), Helsingin Sanomien pitkäaikainen pilapiirtäjä
Rut Bryk (1916–1999), keramiikkataiteilija
Maija Karma (1914–1999), taidegraafikko ja kuvittaja
Teijo Joutsela (1912–1999), muusikko, Kipparikvartetin viimeinen elossa ollut alkuperäisjäsen
Saara Suvanto (1959–1999), laulaja ja lauluntekijä
Tarmo Uusivirta (1957–1999), nyrkkeilijä
Tommi Rinne (1925–1999), näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja

 Lähteet 
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuodikirja 1991. Helsinki: Otava, 1990. .
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1992. Helsinki: Otava, 1991. .
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1993. Helsinki: Otava, 1992. .
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1994. Helsinki: Otava, 1993. .
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1995. Helsinki: Otava, 1994. .
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1996. Helsinki: Otava, 1995. .
Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1997. Helsinki: Otava, 1996. .
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1998. Helsinki: Otava, 1997. .
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 1999. Helsinki: Otava, 1998. .
 Mitä missä milloin, Kansalaisen vuosikirja 2000. Helsinki: Otava, 1999. .
Viitteet

 Aiheesta muualla 

*