Vapaamuurarit Suomessa

Vuonna 2024 vapaamuurareiden määräksi Suomessa arvioitiin 9000. 

 Vapaamuurarius Ruotsin vallan aikana 
Suomeen vapaamuurarius tuli vuonna 1756 Ruotsista. Silloin perustettiin Pyhä Johannes -looši St. Augustin, joka sai nimensä Viaporin suunnittelijan Augustin Ehrensvärdin mukaan. Loosin toiminta alkoi kuitenkin vasta vuonna 1758 Turussa, jolloin sen ensimmäinen esimies oli ratsumestari John Jennings. Loosi ei kuitenkaan saanut jatkaa toimintaansa Suomessa keskeytyksettä, sillä jo vuonna 1762 se piti kokouksiaan Tukholmassa, jossa Jennings tuolloin oleskeli. Seuraavana vuonna loosi kuitenkin muutti jälleen Suomeen, mutta ei enää Turkuun vaan Helsinkiin, jossa se piti ensimmäisen kokouksensa Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherran Hans Henrik Boijen johdolla.

Vapaamuurarit pitivät kokouksiaan Helsingin Vanhan Raatihuoneen salissa. Kaupunki oli luovuttaneet salin looseille kokouksessaan 16. lokakuuta 1762 Boijen pyynnöstä sekä pormestari Anders Ignatiuksen ja kaupunginvaltuutettu Nils Burtzin suosituksesta 100 kuparitaalerin vuosivuokraa vastaan. Vapaamuurarit kokoontuivat ilmeisesti myös nykyisen Ritarihuoneen paikalla sijainneessa pienessä puurakennuksessa ja usein myös Kruunuvuorenselällä sijaitsevassa Koivusaaressa. Vuonna 1777 Helsinkiin perustettiin Pyhän Andreaksen skottilainen loosi Phoenix. Kaarle-herttua nimitti Gustaf Adolf Reuterholmin johtamaan ja valvomaan kaikkien Suomessa toimivien loosien toimintaa. Vapaamuurarit keräsivät rahaa hyväntekeväisyystarkoituksiin, muun muassa Viaporissa sijainneen upseerien lasten koulun tukemiseen.

Vapaamuurarius sai Suomessa paljon kannattajia. Vuonna 1809 St. Augustin -loosilla oli 460 jäsentä. Vapaamuurareita myös vastustettiin: Porvoon kirkolliskokous arvosteli vapaamuurariutta vuonna 1769, erityisesti siitä syystä että osa papistosta oli liittynyt järjestöön. 

Suomen jouduttua Venäjän vallan alle yhteydet Ruotsiin heikkenivät ja loositoiminta päättyi vuoteen 1813 mennessä. Lisäksi vuonna 1822 Aleksanteri I rajoitti kokoontumisvapautta ja kielsi muun muassa vapaamuurarilooseja toimimasta. Virallisessa vapaamuuraritoiminnassa seurasi yli vuosisadan mittainen hiljaisuus.

 Itsenäisen Suomen Suurloosi 

Suomen Suurlooshin edustama Vapaamuurarius palasi Suomeen vasta itsenäisyyden aikana, vuonna 1922, amerikansuomalaisten tuomana. Suomalaiset loosit toimivat ensin New Yorkin suurloosin alaisina.Suomen Suurloosi ry. Uskonnot Suomessa. Suomen Suurloosin alainen vapaamuurarius on luonteeltaan angloamerikkalaista muissa pohjoismaissa pääasiassa harjoitetun ruotsalaisen riitin sijaan: Suomen Suurloosin alaiset loosit hyväksyvät jäsenikseen myös Jumalaan uskovia ei-kristittyjä, kun taas ruotsalaisen riitin mukaiset loosit hyväksyvät jäsenikseen yksinomaan kristittyjä. 

Tällöin perustetun Suomi Loosi n:o 1:n perustajajäseniin kuului säveltäjä Jean Sibelius, joka on säveltänyt suomalaisten vapaamuurarien rituaalimusiikin (Musique réligieuse, opus 113). Muita tunnettuja suomalaisia vapaamuurareita ovat olleet muun muassa taiteilija Sigurd Wettenhovi-Aspa, juoksija Hannes Kolehmainen, presidentti Risto Ryti, valtioneuvos Martti Miettunen, pääministeri Teuvo Aura, jääkärikenraali Paavo Talvela ja säveltäjä Joonas Kokkonen.

Itsenäinen Suomen Suurloosi (Suomen Vapaiden ja Oikeutettujen Muurarien Suurloosi – Storlogen för Fria och Antagna Murare i Finland) perustettiin vuonna 1923. Nykyisin Suomessa on niin sanottuja sinisiä vapaamuurarilooseja 178 ja niissä jäseniä noin 7500. Ne toimivat suomen, ruotsin, englannin ja saksan kielillä. Siniset loosit antavat vapaamuurariuden kolme perusastetta: oppilas-, veljes- ja mestarimuurari. Lisäksi sinisessä loosissa kolme astetta saanut voi syventää vapaamuuraritietoaan Yorkin tai skottilaisen riitin mukaisesti. Nämä liitännäisasteet ovat järjestäytyneet omien suurloosiensa alle, joista osa on sinisten loosien tavoin uskonnollisesti vapaamielisiä ja osa kristillisiä.Mitä vapaamuurarius on – Liitännäisasteet – Vapaamuurarit.fi

Suomen Suurloosin suurmestareita ovat olleet seuraavat henkilöt.Suomen Suurloosi - Suomen vapaamuurariuden historiasta.

Axel Solitander 1924 – 1944
V. M. J. Viljanen 1945 – 1946
Gunnar Jaatinen 1947 – 1951
Toivo Tarjanne 1951 – 1969
Aulis Kauppinen 1969 – 1975
Jaakko Meriluoto 1975 – 1983
Heikki Sysimetsä 1983 – 1987
Matti Peltonen 1987 – 1993

Pentti Somerto 1993 – 1999
Ilkka Runokangas 1999 – 2003
Arto Uusitalo 2003 – 2009
Heikki Mäki 2009 – 2011
Juhani Vuori 2011 – 2017
Jaakko Holkeri 2017 – 2021
Jukka Viinanen 2021– 2023
Henrik Nylander 2023 -

 Le Droit Humain - yhteisvapaamuurarius 
Pääartikkeli: Kansainvälinen Vapaamuurarijärjestö Miehille ja Naisille Le Droit Humain

Yhteisvapaamuurarius (ransk. Le Droit Humain) on kansainvälinen vapaamuurarijärjestö, joka toimii tasa-arvon ja ihmisoikeuksien periaatteiden pohjalta. Toisin kuin monet perinteiset vapaamuurariloosit, jotka hyväksyvät vain miehiä jäseniksi, Le Droit Humain täysin tasavertaisesti vapaamuurariutta sukupuoleen katsomatta. 

Le Droit Humain perustettiin Ranskassa, Pariisissa 4. huhtikuuta 1893, jolloin avattiin ensimmäinen yhteisvapaamuurariloosi; kokonaan uusi muoto vapaamuurariudesta, joka perustui sukupuolten aitoon tasa-arvoon ja todelliseen kansainväliseen yhteistyöhön. Tavoitteena oli rakentaa järjestö, joka yhdistäisi ihmisiä sukupuoleen, rotuun, yhteiskuntaluokkaan tai uskontoon katsomatta yhteisen ihmisarvon ja eettisen kehityksen ympärille. 

Suomeen järjestö saapui jo 5. lokakuuta 1920, kun sen ensimmäinen, sittemmin lopettanut suomalainen looshi Väinämö perustettiin Helsingissä. Le Droit Humain onkin Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut vapaamuurarijärjestö ja saavutti 100-vuotisen toiminnan etapin, kun järjestön Tampereella sijaitseva ”Suvantola”-looshi juhli 100-vuotisjuhlaansa 4. lokakuuta 2020. 

Järjestöön ensimmäinen Suomessa vihitty jäsen oli suomalainen lääkäri ja teosofi John Sonck.

Nykyään Le Droit Humain toimii kansainvälisen federaation muodossa. Sen päämaja sijaitsee Pariisissa, ja sillä on jäseniä yli 60 maassa.

 Muut vapaamuurarijärjestöt Suomessa 

Suomessa toimii 11-asteinen ruotsinkielinen kristillinen vapaamuurarijärjestö Svenska Frimurare Orden i Finland, joka jatkaa Suomen ensimmäisen historiallisen vapaamuurariajanjakson perinteitä ja on Ruotsin vapaamuurarijärjestön (Svenska Frimurare Orden) alainen. Siinä on toista tuhatta jäsentä.

Ruotsinkielinen naisvapaamuurarijärjestö perustettiin vuonna 1946 Helsingissä. Sen rituaalit on käännetty englannista ja käsittää 10 astetta, kuten ruotsalainen järjestelmä. Jäseneksi otetaan vain naisia, ja jäseniä on noin 70. Vuonna 2019 perustettiin suomenkielinen tytärloosi.

Suomessa toimiva yhteisvapaamuurarijärjestö ja ruotsinkielinen naisten vapaamuurarijärjestö eivät ole kaikkien vapaamuurarijärjestöjen tunnustamia, sillä perinteisessä muurariudessa ei vielä 2000-luvullakaan hyväksytä muita sukupuolia jäseniksi. 

Useissa maissa vapaamuuraritoiminta on huomattavasti näkyvämpää kuin Suomessa. Esimerkiksi Yhdysvalloissa jäsenet usein kiinnittävät autoihinsa jäsentunnuksensa.

Nykyisin suomalainen vapaamuurarius on pyrkinyt aiempaa suurempaan avoimuuteen. Esimerkiksi Helsingin Kasarmikadulla sijaitsevaan Vapaamuurarimuseoon sekä Vapaamuuraritemppeliin on järjestetty tutustumiskierroksia.

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 




 Nyström, Samu: Enemmän valoa: Suomalaisen vapaamuurariuden historia. SKS Kirjat, 2024. 

 Vapaamuurarien julkaisuja ja muuta 
 Vapaamuurariudesta Suomessa ja Venäjällä. Jyväskylä: Gummerus, 1923, 42 s.
 Ervast, Pekka: Kadonnut sana vapaamuurariudesta . Viipuri: Tietäjä, 1925, 140 s.
 Muurariuden kadonneet avaimet - Hiram Abiffin taru Helsinki 1926, 61 s.
 Argentum n:o 86, 1978–1988. Hyvinkää: Argentum-loosi, 1986, 27 s. 
 Piirteitä Suomen vapaamuurariuden historiasta. Helsinki: V. ja O.M. tutkimusloosi Minerva nro 27, 1988, 284 s. .
 Rakentajat. Vapaamuurariuden historia ja keskeiset käsitykset. Helsinki: Koilliskulma, Helsinki 1989, 123 s. .
 Mestari, valtias, ritari. Keskeisten vapaamuurarijärjestelmien tausta ja kehitys. Helsinki: Koilliskulma, Helsinki 1989, 152 s. .
 Kirjeitä veljelleni. Helsinki: Koilliskulma, 1990, 112 s. .
 Kuusikymmentä vuotta 1930−1990 merkkimestarimuurariutta Suomessa. Oulu: Ultima Thule, 1990, 96 s. .
 Nuija ja taltta. Helsinki: Koilliskulma, 1991, 111 s. .
 Kruunun kilta. Helsinki: Koilliskulma, 1993, 36 s. .
 Kaltio loosi n:o 57 Oulu 25 vuotta 8.10.1995. Anni domini 1970–1995: historiikki ja asiatiedosto. Oulu: Kaltio loosi n:o 57, 1996, 56 s.
 Mestarimuurarit 1922-1939. Helsinki: V. ja O.M. tutkimusloosi Minerva n:o 27, 1995, 163 s. .
 Muinainen ja oikeutettu. Suomen muinaisen ja oikeutetun riitin korkein neuvosto, 33 ̊1973-1998. Helsinki: Suomen R. C. yhdistys, 1998, 178 s. .
 Vapaamuurarin käsikirja Helsinki: Koilliskulma, 1998, 165 s. .
 Lohkokivestä silokiveksi. Pyhän Yrjänän loosi 50 vuotta. Lahti: Yrjänän kerho, 2000, 141 s. .
 Kirkon ja vapaamuurarien rituaalien juuret. Helsinki: Pirkko Carpelan, 2001, 50 s. .
 Ekvilibrium. V. ja O. M. Vaaka loosi n:o 29: 1963–2003. Riihimäki: V. ja O. M. Vaaka loosi n:o 29, 2003, 59 s.
 Joonialais-loosi n:o 9:n 50-vuotishistoriikki. Tampere: Joonialais-loosi n:o 9, 2005, 96 s.
 Kun oven aukaisee, käy vire kumpaankin suuntaan. Helsinki: Humanitas-seura, 2005, 164 s. 
 Muuttuva vapaamuurarius – tutkimus polunavaajana Kuopio: Kuopion Humanitas ry, 2007, 263 s. .

 Aiheesta muualla 
 Suomen suurloosi.
 Kansainvälinen Vapaamuurarijärjestö Miehille ja Naisille Le Droit Humain Suomen Liitto.
 Forsgård, Nils Erik: Katsaus vapaamuurareiden historiaan. Historiallisia Arvosteluja 6/2001.
 Jegorow, Sirpa: Veljeni vapaamuurari. Ylen Elävä arkisto 15.2.2013.
 Nenonen, Marko: Vapaamuurareiden salat ja valat väitöskirjassa. Historiallinen aikakauskirja'' 2/2000.

*