Fazu Alijeva

Fazu Gamzatovna Alijeva (, avaariksi Фазу ГIалиева, Fazu Galijeva; 5. joulukuuta 1932 Hunzahin piirin Ginitšutlin kylä – 1. tammikuuta 2016) oli dagestanilainen kirjailija ja yhteiskuntavaikuttaja. Kansallisuudeltaan hän oli avaari.

Fazu Alijeva syntyi sotilaan perheeseen. Hän työskenteli keskikoulun jälkeen opettajana, opiskeli Dagestanin naisten pedagogisessa instituutissa vuosina 1954–1955 ja valmistui Maksim Gorkille nimetystä Moskovan kirjallisuusinstituutista vuonna 1960. Vuonna 1965 hän liittyi NKP:n jäseneksi.

Vuodesta 1962 lähtien Alijeva työskenteli Dagestanin oppikirjakustantamon toimittajana. Vuonna 1971 hänestä tuli seitsemällä kielellä ilmestyvän ”Dagestanin nainen” -aikakauslehden päätoimittaja. Alijeva oli Dagestanin korkeimman neuvoston varapuheenjohtaja 15 vuoden ajan. Vuodesta 1971 lähtien hän toimi Dagestanin rauhanpuolustajien komitean puheenjohtajana ja vuodesta 1994 Dagestanin naisten liiton puheenjohtajana.

Alijeva kirjoitti avaarin ja venäjän kielillä. Hän julkaisi yli 80 runo- ja proosakirjaa. Ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1949 ja ensimmäiset runokirjat Golubaja doroga (”Sininen tie”) ja Gagarab roso (”Kotikylä”) vuonna 1959. Runokokoelma Antsila mikabileb ih (”Kahdeksastoista kevät”, 1968) sai Suleiman Stalskille nimetyn Dagestanin valtionpalkinnon vuonna 1969. Samana vuonna Alijevalle myönnettiin Dagestanin kansanrunoilijan arvonimi. Romaani Rakul gerekgorotsa unaro (”Tuuli ei vie multapaakkua”, 1968) on palkittu Nikolai Ostrovskille nimetyssä kilpailussa.

Alijeva sai toiminnastaan kaksi znak potšota -kunniamerkkiä, kaksi kansojen ystävyyden kunniamerkkiä sekä apostoli Andreaan kunniamerkin vuonna 2002.

Lähteet

Luokka:Avaarinkieliset kirjailijat
Luokka:Dagestanilaiset henkilöt
Luokka:Neuvostoliittolaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1932 syntyneet
Luokka:Vuonna 2016 kuolleet