Huippuvuorten sopimus

Huippuvuorten sopimus (virallisesti , , , ) on kansainvälinen sopimus, jossa määritellään Huippuvuorten saariston, mukaan lukien Karhusaaren asema, ja Norjan valtion ylivalta saarilla, kuitenkin tunnustaen tiettyjä oikeuksia kaikille sopijamaille.

Sopimus koskee kaikkia Huippuvuorille kuuluvia maa-alueita sekä vesiä 12 merimailiin asti näistä maa-alueista.

 Historia 
Ennen sopimusta Huippuvuoria kohdeltiin ei-kenenkään maana. Kalastajat ja metsästäjät olivat hyödyntäneet saaristoa jo aikaisemmin, mutta kontaktit olivat epäsäännöllisiä ja vähäisiä. Norja alkoi osoittaa kiinnostusta saaristoon erityisesti sen jälkeen, kun personaaliunioni Ruotsin kanssa purettiin vuonna 1905. Tarve sopimukselle nousi siitä, että Huippuvuorten kansainvälinen asema oli 1900-luvun alussa epäselvä ja kaivannaisvarat merkittävät. Myös kaivostoiminnan parissa työskentelevien henkilöiden asema Huippuvuorilla oli epäselvä.

Norja teki aloitteen Huippuvuorten aseman ratkaisemista vuonna 1909 ja kutsui Ruotsin ja Venäjän neuvottelemaan. Norjan tavoitteena oli osoittaa, että se kykenisi tuomaan lain ja järjestyksen saaristoon. Nämä kolme maata tapasivat Kristianiassa tammikuussa 1912. Neuvotteluissa ei kuitenkaan päästy lopputulemaan, ja ensimmäisen maailmansodan takia ne viivästyivät edelleen. Esimerkiksi Yhdysvallat vastusti näitä varhaisia neuvotteluita, koska omien intressiensä jäävän ilman huomiota. Sodan päätyttyä Huippuvuorten kysymys päätettiin ottaa käsittelyyn osana kestävän rauhan saavuttamista Euroopassa. 

Sopimus allekirjoitettiin Pariisissa 9. helmikuuta 1920 ja se astui voimaan, kun Norja sääti 14. elokuuta 1925 Huippuvuorten lain. Norjalaiset nostivat Norjan lipun salkoon Longyearbyenissä samana päivänä tämän merkiksi.

Kolme päivää sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen Venäjä jätti nootin Norjan ulkoministeriölle protestina, mutta asia ei edennyt tästää enää mihinkään Venäjällä käynnissä olevien sisällissodan takia. Neuvostoliitto ilmoitti vuonna 1924, ettei se vastusta Norjan suvereniteettia koskien Huippuvuoria. Maa liittyi kuitenkin sopimukseen vasta vuonna 1935.

 Keskeinen sisältö 

 Huippuvuoret ovat osa Norjaa: sopimus tunnustaa Norjalle täyden ja jakamattoman määräämisoikeuden Huippuvuorten saariin. Huippuvuoret ovat jakamaton osa Norjan kuningaskuntaa, joka säätää saariryhmää koskevat lait, ratifioi ne ja huolehtii niiden täytäntöönpanosta. Sopimus tunnustaa kuitenkin tiettyjä oikeuksia sopijamaiden kansalaisille ja yrityksille, joten Norjan viranomaisten on huolehdittava, että lait ja säädökset ovat sopusoinnussa sopimuksen kanssa.
 Syrjintäkielto: sopimusmaiden kansalaisilla ja yrityksillä on yhtäläiset oikeudet päästä ja asettua Huippuvuorille. Oikeus kalastukseen, metsästykseen tai osallistua mihin tahansa merenkulku-, kaivos- tai kauppatoimintoihin on myönnettävä kaikille yhtäläisin oikeuksin. Kaikkien toimijoiden tulee noudattaa Norjan säätämiä lakeja ilman, että kansalaisuuden perusteella myönnettäisiin etuoikeuksia.
 Verotusoikeus: sopimuksen 8. artikkeli määrittelee, että kaikkien verojen, tullien ja maksujen tulee hyödyttää ainoastaan Huippuvuoria. Norjan valtion voi kerätä verotuloja vain sen verran mitä tarvitaan Huippuvuorten hallintoon. Tämän vuoksi Huippuvuorilla on muuta Norjaa pienempi tuloveroprosentti, joka on tällä hetkellä 15,8%. Huippuvuorilla ei ole arvonlisäveroa eikä muita veroja lukuun ottamatta tuloveroa.
 Sotilaallinen läsnäolo: Huippuvuoret ei ole demilitarisoitu eikä neutraali. Sopimuksen yhdeksännen artiklan mukaisesti Norjan on huolehdittava siitä, että saariryhmälle ei rakenneta linnoituksia eikä laivastotukikohtia, eikä saariryhmälle saa käyttää tai sallia käyttää sodan kaltaisiin tarkoituksiin. Norjan puolustusvoimien läsnäolo saariryhmällä on vähäistä, rajoittuen lähinnä rannikon tarkkailuun.
 Ympäristönsuojelu: sopimus velvoittaa Norjaa suojelemaan Huippuvuorten luontoa.

Lähde:

 Sopimusmaat 

Sopimuksen alkuperäisiä allekirjoittajamaita oli neljätoista: Norja, Alankomaat, Italia, Japani, Ranska, Ruotsi, Tanska ja Yhdysvallat sekä Britannia ja sen dominiot Australia, Etelä-Afrikka, Intia, Kanada ja Uusi-Seelanti. Vuonna 2024 sopimuksen ratifioineita maita on yhteensä 48.

 Maa Ratifiointi Huomioita Afganistan  23.11.1929  Alankomaat  3.9.1920  Albania  29.4.1930  Argentiina  6.5.1927  Australia  29.12.1923  Ratifiointihetkellä Australia oli Britannian dominio. Belgia  27.5.1925  Britannia  29.12.1923  Britannia ratifioi sopimuksen dominioidensa Australian, Etelä-Afrikan, Intian, Kanadan ja Uuden-Seelannin puolesta. Bulgaria  20.10.1925  Chile  17.12.1928  Dominikaaninen tasavalta  3.2.1927  Egypti  13.9.1925  Espanja  12.11.1925  Etelä-Afrikka  29.12.1923  Ratifiointihetkellä Etelä-Afrikka oli Britannian dominio. Intia  29.12.1923  Ratifiointihetkellä Intia oli Britannian dominio. Irlanti  18.4.1949  Solmimishetkellä Irlanti kuului Britanniaan; Irlanti ilmoitti 15.4.1976, että se on sitoutunut sopimukseen itsenäistymisestään 18.4.1949 lähtien. Islanti  31.5.1994  Italia  6.8.1924  Itävalta  12.3.1930  Japani  2.4.1925  Kanada  29.12.1923  Ratifiointihetkellä Kanada oli Britannian dominio. Kiina  1.7.1925  Ratifiointihetkellä Kiinan tasavalta; sekä Kiinan kansantasavalta että Kiinan tasavalta eli Taiwan ovat julistautuneet seuraajavaltioksi tai valtiojatkumoksi,mutta sopimuksen kaikki muut osapuolet tunnustavat ainoastaan Kiinan kansantasavallan. Korea  11.9.2012  Kreikka  21.10.1925  Latvia  13.6.2016  Liettua  22.1.2013  Monaco  22.6.1925  Norja  8.10.1924  Pohjois-Korea  16.3.2016  Portugali  24.10.1927  Puola  2.9.1931  Romania  10.7.1925  Ranska  6.9.1924  Ruotsi  15.9.1924  Saksa  16.11.1925  Itä-Saksa (1949-1990) ilmoitti sitoutuneensa sopimukseen 7.8.1974 lähtien. Saudi-Arabia  23.9.1932  Hijaz liittyi sopimukseen 2.9.1925; Saudi-Arabia on seuraajavaltiona sitoutunut sopimukseen muodostumisestaan 23.9.1932 lähtien.Serbia8.2022 Slovakia  1.1.1993  Tšekkoslovakia liittyi sopimukseen 9.7.1930; Slovakia ilmoitti 21.2.2017, että se on seuraajavaltiona sitoutunut sopimukseen itsenäistymisestään 1.1.1993 lähtien. Suomi  12.8.1925  Sveitsi  30.6.1925  Tanska  24.1.1924  Tšekki  1.1.1993  Tšekkoslovakia liittyi sopimukseen 9.7.1930; Tšekki ilmoitti 21.6.2006, että se on seuraajavaltiona sitoutunut sopimukseen itsenäistymisestään 1.1.1993 lähtien.Turkki11.4.2024 Unkari 29.10.1927  Uusi-Seelanti  29.12.1923  Ratifiointihetkellä Uusi-Seelanti oli Britannian dominio. Venetsuela  8.2.1928  Venäjä  21.12.1991  Neuvostoliitto liittyi sopimukseen 7.5.1930; Venäjä ilmoitti 27.1.1992 jatkavansa sitoutumistaan sopimukseen. Viro  7.4.1930  Yhdysvallat  2.4.1924 
Myös Jugoslavia kuului sopimuksen allekirjoittaneisiin maihin ja se liittyi siihen 6.7.1925.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

 Sysselmannen på Svalbard 

Luokka:1900-luvun kansainväliset sopimukset
Luokka:Huippuvuorten historia