Kleopatra (vuoden 1963 elokuva)

Kleopatra () on Joseph L. Mankiewiczin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1963. Elokuva kuvaa Egyptin nuoren kuningattaren Kleopatra VII:n pyrkimyksiä vastustaa Rooman valtakunnan laajentumista Egyptiin. Elokuva sai neljä Oscar-palkintoa.

Käsikirjoituksesta vastasivat Joseph L. Mankiewicz, Ranald MacDougall ja Sidney Buchman. Elokuva on sovitettu Carlo Maria Franzeron vuonna 1957 julkaisemaan kirjaan The Life and Times of Cleopatra sekä Plutarkhoksen, Suetoniuksen ja Appianuksen historiankirjoituksiin. Elokuvan pääosissa ovat Elizabeth Taylor nimiroolissa, Richard Burton, Rex Harrison, Roddy McDowall ja Martin Landau. 

Tuottaja Walter Wanger oli pitkään harkinnut elämäkerrallisen elokuvan tekemistä Egyptin kuningatar Kleopatra VII:sta. Vuonna 1958 hänen tuotantoyhtiönsä teki yhteistyötä 20h Century Foxin kanssa elokuvan tuottamiseksi. Laajan roolitushaun jälkeen Elizabeth Taylor allekirjoitti nimiroolin sopimuksen ennätyksellisellä miljoonan dollarin palkalla. Rouben Mamoulian palkattiin ohjaajaksi, ja käsikirjoitukseen tehtiin useita tarkistuksia, joiden tekijät olivat Nigel Balchin, Dale Wasserman, Lawrence Durrell ja Nunnally Johnson. Pääkuvaukset alkoivat Englannissa Pinewoodin studioilla 28. syyskuuta 1960, mutta Taylorin terveysongelmat — vilustuminen alastonkohtauksen jälkeen kylmissä olosuhteissa, joka johti aivokalvontulehdukseen — ja lähes menehtyminen keuhkokuumeeseen maaliskuussa 1961 viivästyttivät kuvausten jatkamista. Tuotanto keskeytettiin marraskuussa, kun budjetti ylittyi ja käyttökelpoista materiaalia oli olemassa vain kymmenen minuuttia. 

Rouben Mamoulian erosi ohjaajan pestistä ja hänen tilalleen tuli Joseph L. Mankiewicz, joka oli ohjannut Tayloria elokuvassa Äkkiä viime kesänä (1959). Tuotanto siirrettiin Elizabet Taylorin vaatimuksesta lämpimämpään ilmastoon Roomaan Cinecittàn studioille, jossa kuvaukset jatkuivat 25. syyskuuta 1961 ilman valmista käsikirjoitusta. 

Kuvausten aikana nousi maailmanlaajuisiin otsikoihin skandaali, kun naimisissa tahoillaan olevilla Taylorilla ja Burtonilla oli suhde eli he syyllistyivät aviorikokseen. Kuvaukset päättyivät 28. heinäkuuta 1962, ja uusintakuvauksia tehtiin helmi-maaliskuussa 1963. Elokuvan tuotantokustannusten arvioidaan olleen yhteensä 31 miljoonaa dollaria (poislukien Britanniassa tehdyt kuvaukset 5 miljoonaa dollaria), ja siitä tuli siihen mennessä kallein koskaan tehty elokuva, ja se melkein ajoi studion konkurssiin. Levitys-, paino- ja mainoskulut lisäsivät Foxin kustannuksiin vielä 13 miljoonaa dollaria.

Kleopatra sai ensi-iltansa Rivoli-teatterissa New Yorkissa 12. kesäkuuta 1963. Se sai yleisesti ottaen myönteisen vastaanoton amerikkalaisilta elokuvakriitikoilta, mutta epäsuotuisan Euroopassa. Siitä tuli vuoden 1963 tuottoisin elokuva, joka tuotti Yhdysvalloissa ja Kanadassa 57,7 miljoonaa dollaria lipputuloja, ja oli yksi vuosikymmenen tuottoisimmista elokuvista maailmanlaajuisesti. Elokuva kuitenkin teki aluksi tappiota tuotanto- ja markkinointikustannustensa vuoksi, jotka olivat yhteensä 44 miljoonaa dollaria (452 miljoonaa dollaria vuoden 2024 rahassa). 

Elokuva sai yhdeksän ehdokkuutta 36. Oscar-gaalassa, kuten parhaan elokuvan palkinnon, ja voitti niistä neljä: paras tuotantosuunnittelu ja lavastus (värielokuva) John DeCuir, Jack Martin Smith, Hilyard M. Brown, Herman A. Blumenthal, Elven Webb, Maurice Pelling ja Boris Juraga; Walter M. Scott, Paul S. Fox ja Ray Moyer; paras kuvaus (värielokuva) Leon Shamroy; parhaat visuaaliset tehosteet Emil Kosa Jr. ja paras pukusuunnittelu (värielokuva) Irene Sharaff, Vittorio Nino Novarese, ja Renié.

 Juoni 
Farsaloksen taistelun jälkeen vuonna 48 eaa. Julius Caesar matkustaa Egyptiin näennäisesti tullakseen nimitetyksi nuoren faarao Ptolemaios XIII:n ja tämän vanhemman sisaren ja kanssahallitsija Kleopatra VII:n isän testamentin toimeenpanijaksi. Ptolemaios ja Kleopatra ovat keskellä omaa sisällissotaansa, ja Kleopatra on ajettu pois Aleksandrian kaupungista. Ptolemaios hallitsee yksin kolmen "suojelijansa" alaisuudessa: ylieunukki Potheinoksen, opettajansa Theodotoksen ja kenraali Achillaksen.

Kleopatra suostuttelee Julius Caesarin antamaan takaisin valtaistuimensa Ptolemaiokselta. Caesar, joka on käytännössä ottanut valtakunnan hallintaansa, tuomitsee ylieunukki Potheinoksen kuolemaan Kleopatran salamurhayrityksen järjestämisestä ja karkottaa Ptolemaioksen itäiseen autiomaahan, jossa hän ja hänen  armeijansa kohtaavat varman kuoleman Mithridatesta vastaan. Kleopatra kruunataan Egyptin kuningattareksi ja hän alkaa unelmoida maailmanhallitsijuudesta Julius Caesarin kanssa, joka puolestaan haluaa Rooman kuninkaaksi. He menevät naimisiin, ja kun heidän poikansa Kaisarion syntyy, Caesar tunnustaa tämän julkisesti omakseen, mistä tulee Rooman ja senaatin puheenaihe.pienoiskuva|300x300px|Kleopatra saapuu Roomaan, kohtaus elokuvastaSaatuaan elinikäisen diktaattorin viran Julius Caesar lähettää hakemaan Kleopatraa. Tämä saapuu Roomaan loisteliaassa kulkueessa ja saa osakseen roomalaisten ihailun. Senaatti on yhä tyytymättömämpi huhujen keskellä, joiden mukaan Julius Caesar haluaa kuninkaaksi. Maaliskuun iduksena vuonna 44 eaa. joukko salaliittolaisia salamurhaa Caesarin ja pakenee kaupungista aloittaen kapinan. Octavianuksen (Julius Caesarin ottopoika), Marcus Antoniuksen (Caesarin oikea käsi ja kenraali) ja Marcus Aemilius Lepiduksen triumviraatti eli kolmiliitto kukistaa kapinan ja jakaa keskenään tasavallan. Kleopatra raivostuu, kun Julius Caesarin testamentti tunnustaa Octavianuksen Kaisarionin sijaan viralliseksi perilliseksi ja palaa Egyptiin.
Suunnitellessaan sotaretkeä Parthiaa vastaan idässä Antonius tajuaa tarvitsevansa rahaa ja tarvikkeita, joita vain Egypti voi riittävästi tarjota. Kieltäydyttyään toistuvasti lähtemästä Egyptistä Kleopatra suostuu ja tapaa hänet kuninkaallisella proomullaan Tarsoksessa. Heidän välilleen syntyy rakkaussuhde. Octavianuksen tekemä Lepiduksen karkottaminen pakottaa Antoniuksen palaamaan Roomaan, jossa hän menee naimisiin Octavianuksen sisaren Octavia minorin kanssa estääkseen poliittisen konfliktin. Tämä raivostuttaa Kleopatraa. Antonius ja Kleopatra sopivat ja menevät naimisiin, ja Antonius eroaa Octaviasta. Raivostunut Octavianus lukee Antoniuksen testamentin Rooman senaatille ja paljastaa, että Antonius haluaa tulla haudatuksi Egyptiin. Rooma kääntyy Antoniusta vastaan, ja Octavianuksen kehotus sotaan Egyptiä vastaan saa haltioituneen vastauksen. Sota ratkeaa Aktionin meritaistelussa 2. syyskuuta 31 eaa., jossa Octavianuksen laivasto Marcus Agrippan komennossa voittaa Antoniuksen ja Egyptin laivaston johtoalukset. Olettaen, että Antonius on kuollut, Kleopatra käskee egyptiläisten joukkojen palata kotiin. Antonius seuraa häntä jättäen laivastonsa ilman johtajaa sekä tuhon omaksi.
pienoiskuva|Lapsinäyttelijä Loris Loddi Kaisarionin roolissa
Kuukausia myöhemmin Kleopatra lähettää Kaisarionin naamioituneena pois Aleksandriasta. Hän myös suostuttelee Antoniuksen ottamaan takaisin joukkojensa komennon ja taistelemaan Octavianuksen eteneviä armeijoita vastaan. Antoniuksen sotilaat kuitenkin hylkäävät hänet yöllä. Viimeinen Antoniukselle uskollinen mies Rufio tappaa itsensä. Antonius yrittää saada Octavianuksen kaksintaisteluun, mutta joutuu lopulta pakenemaan kaupunkiin. Antoniuksen palatessa palatsiin, uskollinen kannattaja Apollodorus, joka oli itse rakastunut Kleopatraan, kertoo Antoniukselle, että Kleopatra on piiloutuneena hautakammioonsa, kuten Antonius oli määrännyt, ja antaa Antoniuksen uskoa tämän olevan kuollut. Antonius syöksyy omaan miekkaansa. Apollodorus tunnustaa valehdelleensa Antoniukselle ja auttaa tämän hautakammioon, jonne Kleopatra ja kaksi palvelijaa ovat vetäyneet turvaan. Antonius kuolee Kleopatran syliin.

Octavianus ja hänen armeijansa marssivat Aleksandriaan Kaisarionin ruumis vankkureissa. Hän löytää Apollodoruksen ruumiin, joka on myrkyttänyt itsensä. Hän saa tiedon, että Antonius on kuollut ja Kleopatra on piilossa hautakammiossa. Hän tarjoaa Kleopatralle asemaa hallita Egyptiä Rooman provinssina, jos tämä seuraa häntä Roomaan. Tietäen poikansa kuolleen, Kleopatra suostuu Octavianuksen ehtoihin, kuten poikansa hengen edestä antamansa lupauksen olla vahingoittamatta itseään. Octavianuksen lähdettyä hän määrää palvelijoitaan avustamaan itsemurhassa käärmeen pistämänä. Saatuaan tietää, että Kleopatra aikoi tappaa itsensä, Octavianus ja hänen vartijansa ryntäävät Kleopatran hautakammioon ja löytävät tämän kuolleena, kultaiseen pukuun puettuna, palvelijoidensa ja hänet tappaneen käärmeen kanssa.

 Näyttelijät 

 Ideointi ja esituotanto 
Tuottaja Walter Wanger oli jo pitkään halunnut tehdä elämäkerrallisen elokuvan Kleopatrasta. Dartmouth Collegen kandidaattiopiskelijana hän luki ensin Théophile Gautierin fantasia-romaanin Une nuit de Cléopâtre (Yksi Kleopatran öistä, 1838) ja muita fantasiaromansseja ja sitten Thomas Northin vuonna 1579 julkaiseman englanninkielisen käännöksen Plutarkhoksen elämästä ja William Shakespearen näytelmän Antonius ja Kleopatra. Wanger oli kuvitellut Kleopatran "nuorekkaan naisellisuuden, naiseuden ja voiman perikuvaksi", mutta vasta nähtyään Elizabeth Taylorin elokuvan Paikka auringossa (1951) hän löysi ihanteellisen ehdokkaan rooliin. 
pienoiskuva|Elizabeth Taylor Kleopatran osassa
Wanger esitteli idean useille elokuvastudioille, kuten Monogramille ja RKO Picturesille. Hän lähestyi myös Tayloria ja tämän aviomiestä, tuottaja Michael Toddia projektin tuottamiseksi United Artistsin kanssa. Taylor ilmaisi kiinnostuksensa projektiin, mutta delegoi päätöksen Toddille. Samaan aikaan Twentieth Century Fox oli taloudellisissa vaikeuksissa vuonna 1958 ensi-iltaan tulleitten elokuvien suurten tappioiden vuoksi. Kääntääkseen studion onnen studion johtaja Spyros Skouras pyysi studion johtajaa David Brownia etsimään toteuttamiskelpoisen projektin, joka olisi "iso elokuva". Brown ehdotti uusintaversiota elokuvasta Kleopatra (1917), jossa pääosassa oli ollut Theda Bara.

Syksyllä 1958 Wangerin tuotantoyhtiö solmi yhteistuotantosopimuksen Twentieth Century Foxin kanssa. Walter Wanger tarjosi johtajille harkittavaksi neljää elokuvaa. He valitsivat kolme, ja Kleopatran tuotanto aloitettiin ensimmäisenä. Wanger osti Carlo Mario Franzeron elämäkerran The Life and Times of Cleopatra -elokuvaoikeudet. Skouras piti ensimmäisen tapaamisensa Wangerin kanssa ja pyysi sihteeriään hakemaan Kleopatran vuoden 1917 version käsikirjoituksen. Skouras vaati: "Tämä tarvitsee vain pienen uudelleenkirjoittamisen. Antakaa minulle tämä uudelleen, niin tienaamme paljon rahaa." Koska alkuperäinen käsikirjoitus oli kirjoitettu mykkäelokuvalle, käsikirjoitus sisälsi enimmäkseen ohjeet kameran säädöille.

 Käsikirjoitus 
Joulukuussa 1958 kirjailija ja entinen näyttelijä Ludi Claire palkattiin kirjoittamaan käsikirjoituksen luonnos. Samassa kuussa taiteellinen johtaja John DeCuir palkattiin tuottamaan konseptuaalista taidetta projektin visuaalisen mittakaavan havainnollistamiseksi. Maaliskuussa 1959 englantilainen kirjailija Nigel Balchin palkattiin kirjoittamaan toinen käsikirjoitusluonnos. Samaan aikaan Wanger oli ottanut yhteyttä Alfred Hitchcockiin ohjaamaan elokuvaa työskenneltyään tämän kanssa elokuvassa Ulkomaankirjeenvaihtaja (1940), mutta Hitchcock kieltäytyi. Studion johtaja Spyros Skouras valitsi ohjaajaksi Rouben Mamoulianin, joka oli työskennellyt Walter Wangerin kanssa elokuvassa Applause (1929). Mamouliania ja Tayloria ei miellyttänyt Balchinin käsikirjoitus. Taylor koki ensimmäisen näytöksen pakotetuksi ja Kleopatran roolin riittämättömäksi. Dale Wasserman valittiin viimeistelemään lopullinen luonnos hänen äskettäin esittämänsä I, Don Quixote -jakson perusteella CBS:n antologiasarjassa DuPont Show of the Month. Tuottaja Wanger ohjeisti häntä keskittämään kaiken huomion Kleopatraan pääroolissa. Wasserman kertoi, ettei ollut koskaan tavannut Tayloria, joten hän katsoi hänen aiempia elokuviaan tutustuakseen paremmin tämän näyttelijätyyliin. Keväällä 1960 englantilainen kirjailija Lawrence Durrell palkattiin kirjoittamaan käsikirjoitus vielä uudelleen.

 Roolitus 
Lokakuussa 1958 pidetyssä kokouksessa tuotantopäällikkö Buddy Adler kannatti suhteellisen halpaa, kahden miljoonan dollarin tuotantoa, jossa nimirooliin valittaisiin yksi Foxin sopimusnäyttelijöistä, kuten Joan Collins (jota koekuvattiin useaan otteeseen), Joanne Woodward tai malli Suzy Parker. Tuottaja Walter Wanger oli tätä vastaan ja näki paljon ylellisemmän eepoksen, jossa Kleopatran roolissa olisi aistillinen näyttelijätär. Wanger ehdotti Susan Haywardia, myös Audrey Hepburnia, Sophia Lorenia ja Gina Lollobrigidaa harkittiin. Kun Rouben Mamoulian palkattiin ohjaamaan, hän oli tarjonnut nimiroolia afroamerikkalaiselle Dorothy Dandridgelle. Dandridge vastasi: "Sinulla ei ole rohkeutta tehdä tätä ... He aikovat puhua sinut ympäri."

Syyskuussa 1959 tuottaja Wanger otti uudelleen yhteyttä Elizabeth Tayloriin elokuvan Äkkiä viime kesänä (1959) kuvauksissa, ja Taylor puolileikillään pyysi ennätyksellistä 1 miljoonan dollarin palkkiota (10,8 miljoonaa dollaria vuoden 2024 rahassa) sekä kymmentä prosenttia lipputuloista. Tuotantopäällikkö Buddy Adlerin toimistossa järjestettiin 15. lokakuuta 1959 sopimuksen allekirjoitustilaisuus, jossa Taylor allekirjoitti tyhjiä papereita, koska varsinainen sopimus ei olisi valmis vielä kuukausiin. Wanger oli harkinnut Laurence Olivieriä ja Rex Harrisonia Julius Caesarin rooliin ja Richard Burtonia Marcus Antoniuksen rooliin. Studio kuitenkin kieltäytyi hyväksymästä Harrisonia ja Burtonia. Elizabeth Taylor allekirjoitti varsinaisen sopimuksen 28. heinäkuuta 1960. Sopimuksessa sovittiin myös, että elokuva kuvattaisiin Euroopassa ja Todd-AO-formaatissa, jonka oli kehittänyt Taylorin edesmennyt aviomies Mike Todd (joka kuoli vuonna 1958), mikä varmisti, että Taylor saisi lisärojalteja.

Tammikuussa 1960 tuottaja Walter Wanger otti yhteyttä näyttelijä Stephen Boydiin ja kysyi, tulisiko tämä Marcus Antoniuksen rooliin, mutta 29-vuotias Boyd koki olevansa liian nuori rooliin. Elokuussa 1960 Boyd valittiin Marcus Antoniuksen rooliin, Peter Finch Julius Caesarin rooliin ja Keith Baxter Octavianuksen rooliin. Mamoulian oli valinnut myös Elisabeth Welchin esittämään yhtä Kleopatran palvelijattarista.

 Kuvaukset 
Rouben Mamoulianin toimiessa ohjaajana Alexandrian kaupungin ulkokohtausten rakennustyöt Foxin studioitten 'Back Lotilla' (taka-alue) olivat jo käynnissä. Myös Lontoota pidettiin varteenotettavana vaihtoehtona tuotantopaikaksi. Valtion tuotantotuki (Eady Levy) tarjosi taloudellisia kannustimia amerikkalaisille elokuvastudioille, kunhan tietty prosenttiosuus päänäyttelijöistä ja tuotantoryhmästä olisi englantilaisia. Tuotantoa valvoisi studion ulkomaantuotannon johtaja Robert Goldstein. Useita muita maita, kuten Turkkia ja Egyptiä, harkittiin ulkokohtausten kuvauspaikoiksi.

Vuonna 1960 tuotantopäällikkö Buddy Adler solmi yhteistuotantosopimuksen italialaisen tuottaja Lionello Santin kanssa, joka oli äskettäin saanut valmiiksi Kleopatran italian-ranskan-espanjankielisen version Niilin legioonat, jonka studio osti, jotta se pysyisi poissa Amerikan markkinoilta. Mamoulian matkusti Italiaan etsimään kuvauspaikkoja ja raportoi kuvausten aikana koetuista vaikeuksista. Lisäksi lähestyvät Rooman kesäolympialaiset 25. elokuuta – 11. syyskuuta 1960 uhkasivat vaikeuttaa kuvausten järjestämistä. Santi julkaisi 20. huhtikuuta 1960 Variety-lehdessä koko sivun mainoksen, jossa hän ilmoitti tulevasta Kleopatran tuotannostaan mainitsematta Twentieth Century Foxin osuutta. Tästä suuttuneena tuotantopäällikkö Adler siirsi koko tuotannon Pinewoodin studioille Englantiin. Buddy Adler kuoli syöpään 11. heinäkuuta, ja Robert Goldstein nimitettiin hänen tilalleen. Studiojohtaja Spyros Skouras pyysi Wangeria ottamaan Goldsteinin entisen tehtävän ulkomaantuotannon johtajana, mutta vain joitakin kuukausia myöhemmin Sid Rogell korvasi hänet. Samaan aikaan tuottaja Walter Wanger varoitti 15. heinäkuuta lähettämässään muistiossa kuvaamasta Englannissa ja totesi, että sääolosuhteet voisivat vaarantaa Elizabeth Taylorin terveyden ja työvoima oli riittämätöntä. Foxin johto kuitenkin kumosi hänen päätöksensä.
pienoiskuva|300x300px|Elizabeth Taylor elokuvan kylpykohtauksessa
Pääkuvaukset alkoivat Pinewoodin studioilla 28. syyskuuta 1960. Samana päivänä brittiläinen kampaajien ammattiliitto uhkasi keskeyttää tuotannon, koska Elizabeth Taylor oli tuonut mukanaan amerikkalaisen kampaaja Sydney Guilaroffin. Sovittiin, että Guilaroff saisi muotoilla Taylorin hiuksia, mutta vain hänen Dorchester hotellin sviitissään. Pian tämän jälkeen Taylor kuvasi alastonkohtauksen alle 10 asteen lämpötilassa ja sai kurkkukivun, jonka vuoksi hän ei pystynyt työskentelemään kahden viikon ajan. Mamoulian joutui jatkamaan kuvaamista ilman Tayloria ja kuvasi kohtauksia Finchin ja Boydin kanssa. Taylorin vilustuminen eteni pian pitkittyneeksi kuumeeksi, ja seuraavien viikkojen ajan häntä hoitivat useat lääkärit, kuten kuningatar Elisabet II:n henkilääkäri lordi Evans. Marraskuun 13. päivänä Taylorin kuume nousi 39°C:seen ja hänellä diagnosoitiin aivokalvontulehdus. Marraskuun 19. päivään mennessä tuottaja Wanger lykkäsi kuvauksia toistaiseksi ja antoi studion työntekijöille kahden viikon lomautuksen, kunnes Taylor toipuisi. Elizabeth Taylor pysyi sairaalahoidossa viikon ja lensi sitten aviomiehensä Eddie Fisherin kanssa Palm Springsiin Floridaan toipumaan. Lloyd's of London -vakuutusyhtiö maksoi 2 miljoonaa dollaria Taylorin sairaanhoitokulujen kattamiseksi.

Kuvaustauon aikana Nunnally Johnson palkattiin kirjoittamaan uusi käsikirjoitus. Johnson kirjoitti elokuvan ensimmäiselle puoliskolle 75-sivuisen luonnoksen, joka käsitteli enimmäkseen Kleopatraa ja Julius Caesaria ja oli sävyltään samanlainen kuin Cecil B. DeMillen Kleopatra (1934) ja Caesar ja Kleopatra (1945, pääosassa Vivien Leigh). Kuvaukset jatkuivat 3. tammikuuta 1961, mutta Rouben Mamoulian oli tyytymätön Johnsonin käsikirjoitukseen. Elizabeth Taylor, joka ilmaisi samanlaista tyytymättömyytä, pyysi Paddy Chayefskyä kirjoittamaan uuden käsikirjoituksen. Chayefsky kieltäytyi ja sanoi, että uudelleenkirjoittaminen veisi häneltä kuusi kuukautta. Neljän kuukauden kuvausten ja 7 miljoonan dollarin kustannusten jälkeen työryhmä oli tuottanut vain kymmenen minuuttia käyttökelpoista elokuvaa. Studiojohtaja Spyros Skouras syytti Rouben Mamouliania tuotantobudjetin ylittämisestä ja tämä erosi ohjaajan paikalta 18. tammikuuta 1961.

 Ohjaaja vaihtuu 
Elizabeth Taylor ilmoitti hyväksyvänsä Mamoulianin korvaajaksi joko George Stevensin, joka oli ohjannut hänet elokuvassa Paikka auringossa, tai Joseph L. Mankiewiczin, joka oli ohjannut hänet elokuvassa Äkkiä viime kesänä (1959). Tuolloin Mankiewicz oli tekemässä elokuvasovitusta Lawrence Durrellin romaanista Justine, joka oli myös Walter Wangerin tuotanto. Hän kieltäytyi aluksi tarjouksesta, mutta tavattuaan studiojohtaja Spyros Skourasin ja agenttinsa Charles K. Feldmanin hän suostui käsikirjoittamaan ja ohjaamaan projektin.

Ohjattuaan Julius Caesarin (1953, pääosassa Marlon Brando) Mankiewicz ilmaisi tyytymättömyytensä kuvauskäsikirjoitukseen todeten, että se oli "lukukelvoton ja kuvaamiskelvoton". Mankiewicz kuvaili Kleopatran henkilökuvausta myös "oudoksi, turhauttavaksi sekoitukseksi amerikkalaisesta saippuasarjaneitsyestä ja hysteerisestä slaavilaisesta vampyyrista, jollaista Alla Nazimova aikoinaan näytteli". Tämän vuoksi hän pyysi saada kirjoittaa käsikirjoitus uudelleen tyhjästä, ja studio myönsi hänelle kaksi kuukautta aikaa.
pienoiskuva|Rex Harrison Julius Caesarin osassa elokuvassa Kleopatra
Helmikuuhun 1961 mennessä Mankiewicz oli laatinut "modernin, psykologiseen taustaan perustuvan elokuvakonseptin", johon hän visioi Marcus Antoniuksen itsemurhan, koska tämä "ei pystynyt antamaan vastusta [Julius] Caesarille". Kuukauden kuluessa Lawrence Durrell ja Sidney Buchman rekrytoitiin työskentelemään Mankiewiczin kanssa uuden käsikirjoituksen parissa. Kolmen käsikirjoittajan kanssa pidettiin tarinakeskusteluja, ja Durrell ja Buchman kirjoittivat sitten erikseen "tarina askel askeleelta" -kohtausluonnokset. Mankiewicz laajensi heidän luonnoksiaan uudeksi käsikirjoitukseksi. Mankiewicz konsultoi asiaan liittyviä lähteitä ja sovelsi Plutarkhoksen ja Petroniuksen historiankirjoituksia. Huhtikuun lopulla Mankiewicz oli tyytymätön Durrellin työhön, kun taas Buchmania pyydettiin laatimaan elokuvan luonnos. Tähän mennessä Sidney Buchmanin luonnos kattoi vain elokuvan ensimmäisen neljänneksen. Mankiewicz oli pyytänyt joko näytelmäkirjailija Lillian Hellmania tai Paul Osbornia auttamaan käsikirjoituksen viimeistelyssä, mutta Wanger palkkasi käsikirjoittaja Ranald MacDougallin.

Kuvausten oli määrä jatkua 4. huhtikuuta 1961. Elizabeth Taylor kuitenkin joutui uudelleen sairaalaan keuhkokuumeen vuoksi 4. maaliskuuta, ja eräs uutistoimisto raportoi virheellisesti hänen jo kuolleen. Hän toipui kaulaansa tehdyn trakeostomian jälkeen. Twentieth Century Fox keskeytti tuotannon Pinewoodin studioilla 14. maaliskuuta. Lavastusten purkaminen maksoi 600 000 dollaria (vastaa 6 377 278 dollaria vuoden 2024 rahassa). Studiojohtaja Spyros Skouras päätti siirtää tuotannon Foxin studioitten 'Back Lot' -alueelle Kaliforniaan. Mankiewicz jätti väliaikaisesti käsikirjoitustehtävänsä ja etsi sopivia kuvauspaikkoja Roomasta ja Egyptistä. Kesäkuussa Mankiewicz palasi studiolle raportoimaan löytämistään italialaisista kuvauspaikoista, mutta ei ollut innokas kuvaamaan Egyptissä. Kesäkuun 30. päivänä Skouras perui päätöksensä ja suostui antamaan Mankiewiczin kuvata elokuvan Cinecittàn studioilla Roomassa, jossa ääninäyttämöt olivat olleet käytössä studion televisiosarjaa ja George Stevensin elokuvaa Mies Nasaretista (1965) varten.

 Näyttelijä- ja tuotantohenkilökunta vaihdoksia 
pienoiskuva|Richard Burton ja Elizabeth Taylor elokuvan trailerissaTällä välin näyttelijät Peter Finch ja Stephen Boyd olivat lähteneet tuotannosta muiden työsitoumustensa vuoksi, ja molemmille maksettiin heidän jäljellä olevat palkkionsa. Laurence Olivier ja Trevor Howard olivat kieltäytyneet Julius Caesarin roolista. Rex Harrison valittiin rooliin neljänneltä sijalta. Mankiewicz ehdotti Marlon Brandoa Marcus Antoniuksen rooliin, mutta Richard Burton sai roolin Mankiewiczin nähtyä tämän kuningas Arthurina Broadway-musikaali Camelotissa. Twentieth Century Fox maksoi Burtonille 250 000 dollaria sekä lisäksi 50 000 dollaria lunastaakseen hänen sopimuksensa. Roddy McDowall, joka myös esiintyi Camelotissa, valittiin Octavianuksen rooliin. Syyskuun 1961 puoliväliin mennessä kanadalainen näyttelijä Hume Cronyn, useat amerikkalaiset näyttelijät, kuten Martin Landau ja Carroll O'Connor, sekä useat englantilaiset näyttelijät, kuten Kenneth Haigh, Robert Stephens ja Michael Hordern, olivat saaneet sivurooleja.

Jack Hildyard oli eronnut kuvaajan tehtävästä, kun Rouben Mamoulian jätti ohjaajan pestin. Hänen tilalleen tuli Leon Shamroy. Shamroy oli toiminut kuvaajana elokuvassa Näin hänen kuolevan (1953), joka oli ensimmäinen CinemaScope-formaatilla kuvattu elokuva, ja oli kuvannut elokuvan South Pacific (1958) Todd-AO-laajakuvamenetelmällä, jota käytettiin myös Kleopatrassa. Shamroy voitti neljännen Oscarinsa tästä elokuvasta. Tammikuussa 1962 Andrew Marton, joka oli ollut töissä jo ensimmäisissä kuvauksissa palkattiin toisen yksikön ohjaajaksi Ray Kelloggin tilalle. John DeCuir jatkoi lavastussuunnittelijana.

 Kuvaukset jatkuvat Roomassa 
pienoiskuva|Richard Burton elokuvan kuvaustauolla
Uudistetun Kleopatra-tuotannon pääkuvaukset alkoivat Roomassa Cinecittàn studioilla 25. syyskuuta 1961. Joseph L. Mankiewicz oli ilmaissut aikomuksensa ohjata kaksiosaisen eeppisen elokuvan: "Minulla oli mielessäni kaksi erillistä, mutta läheisesti toisiinsa liittyvää Elizabeth Taylor elokuvaa – Caesar ja Kleopatra sekä Antonius ja Kleopatra – kumpikin kestäisi kolme tuntia, molemmat osiot julkaistaisiin samanaikaisesti. Lisäksi tunsin pakkoa käsikirjoittaa molemmat osat itse, mikä osoitti täydellistä tyytymättömyyttäni tähän mennessä tuotettuun materiaaliin."

Tähän mennessä hän oli saanut valmiiksi 132 sivua kuvauskäsikirjoitusta, vielä 195 sivua oli kirjoittamatta, joten Mankiewicz kuvasi elokuvan tapahtumajärjestyksessä, jolloin useat näyttelijät joutuivat odottamaan loputtomiin, kunnes heidän kohtauksensa olivat valmiita kuvattavaksi. Ensimmäisten kuukausien ajan hän kuvasi päiväsaikaan ja kirjoitti käsikirjoitusta yöllä turvautuen amfetamiiniruiskeisiin. Helmikuussa 1962 hätääntynyt Mankiewicz palkkasi Ranald MacDougallin uudelleen käsikirjoittamaan useita taistelukohtauksia kuten Moongaten ja Aktionin taistelukohtauksen sekä tarinan toisen puoliskon viimeiset 50 sivua.
pienoiskuva|Taylor ja Burton Kleopatra-elokuvassa
Taylor ja Burton kuvasivat ensimmäisen yhteisen kohtauksensa 22. tammikuuta 1962. Tuottaja Walter Wanger kirjoitti päiväkirjaansa: "Elokuvan teossa koittaa hetki, jolloin näyttelijöistä tulee hahmoja, joita he esittävät ... Oli hiljaista, ja Lizin ja Burtonin välinen sähköisyys oli lähes aistittavissa." Helmikuussa 1962 huhut avioliiton ulkopuolisesta suhteesta levisivät niin laajalle, että Mankiewicz kertoi Wangerille hotellihuoneessaan: "Olen istunut tulivuorella aivan yksin aivan liian kauan, ja haluan kertoa teille joitakin faktoja, jotka teidän pitäisi tietää. Liz ja Burton eivät esitä vain Antoniusta ja Kleopatraa." Tuolloin Elizabeth Taylor oli naimisissa neljännen aviomiehensä Eddie Fisherin kanssa – liitto, joka myös alkoi avioliiton ulkopuolisella suhteella, sillä tämä oli tuolloin naimisissa Debbie Reynoldsin kanssa – ja Richard Burton oli naimisissa Sybil Williamsin kanssa. Kevääseen mennessä avioliiton ulkopuolisesta suhteesta tuli maailmanlaajuinen uutinen, ja pari sai nimen "Liz ja Dick". Vatikaanin sanomalehti L'Osservatore Romano julkaisi "avoimen kirjeen", jossa tuomitsi Taylorin ja Burtonin heidän "eroottisesta irtolaisuudestaan". Samaan aikaan kuvaaja Leon Shamroy oli palanut loppuun työuupumuksesta ja tuotantopäällikkö Forrest "Johnny" Johnston sairastui vakavasti ja jätti tuotannon. Hän kuoli Los Angelesissa seuraavan vuoden toukokuussa.
pienoiskuva|Richard Burton ja Elizabeth Taylor elokuvassa Kleopatra
Toukokuun 1962 loppuun mennessä suurin osa palatsikohtauksista oli valmis, mutta jäljellä olevia kohtauksia, kuten Farsaloksen ja Aktionin taistelut, Kleopatran saapuminen Tarsokseen ja Marcus Antoniuksen yhteenotto Octavianuksen legioonien kanssa, ei oltu vielä kuvattu. Joitakin näistä kohtauksista oli tarkoitus kuvata Egyptissä. Fox oli tehnyt tappion tilikaudelta 1961, ja syyksi annettiin Kleopatran uhkaavasti kasvaneet tuotantokustannukset. Tämän seurauksena studiojohtaja Spyros Skouras vakuutti osakkeenomistajille valmistautuvansa "rajuihin toimiin" menojen vähentämiseksi, minkä jälkeen Marilyn Monroen viimeiseksi jäänyt, valmistumaton elokuva Something's Got to Give peruuntui lopullisesti.

Kesäkuun 1.–5. päivänä 1962 Foxin johtajat Peter Levathes, Otto Koegel ja Joseph Moskowitz, joita tuottaja Walter Wanger leikillään kutsui "kolmeksi viisaaksi mieheksi", saapuivat kuvauspaikalle perumaan Farsaloksen taistelun suunnitellut kuvaukset. Komitea erotti Wangerin epävirallisesti lopettamalla tämän palkkanmaksun ja kululaskujen maksaminen, vaati Elizabeth Taylorin palkanmaksun lopettamista 9. kesäkuuta ja kaikkien kuvausten keskeyttämistä 30. kesäkuuta mennessä. Joseph L. Mankiewicz kieltäytyi sitoutumasta uusiin ehtoihin ja lähetti studion silloiselle puheenjohtajalle Samuel Rosenmanille muistion, jossa hän pyysi Taylorin näyttelijänpestin pidennystä. Vastauksena Rosenman antoi Taylorin työskennellä 23. kesäkuuta asti. Kolumnisti Earl Wilson raportoi ensimmäisenä Walter Wangerin "irtisanomisesta" 12. kesäkuuta. Mankiewicz oli lukenut Wilsonin kolumnin ja pyytänyt studion tuotantopäällikkö Lewis "Doc" Mermania ottamaan tuottaja Wangerin paikan ja siten palauttamaan useiden leikattujen jaksojen kuvaamisen. Taylor ja Burton, jotka olivat raivostuneet Wangerin irtisanomisesta, olivat suunnitelleet protestoivansa, ellei Wangeria palautettaisi tehtäväänsä. Palattuaan Los Angelesiin Merman neuvotteli Levathesin kanssa, ja molemmat sopivat, että Walter Wanger jatkaisi tuottajana. 
pienoiskuva|Aktionin taistelukohtaus Kleopatra elokuvassa
pienoiskuva|Kleopatran saapuminen proomulla Tarsokseen, kohtaus elokuvasta Kleopatra
Kiireessä kuvausryhmä siirrettiin Ischialle, Italian rannikon edustalle, missä Aktionin taistelu kuvattiin. Kohtaus Kleopatran saapumisesta proomullaan Tarsokseen valmistui 23. kesäkuuta, mikä oli Elizabeth Taylorin viimeinen päivä kuvauksissa. Studiojohtaja Spyros Skouras ilmoitti eroavansa studion toimitusjohtajan tehtävästä 26. kesäkuuta 1962. Ero astui voimaan 30. syyskuuta. Darryl F. Zanuck valittiin Foxin uudeksi toimitusjohtajaksi 25. heinäkuuta, ja Skourasista tuli hallituksen uusi puheenjohtaja. Zanuck erotti Peter Levathesin ja korvasi hänet pojallaan Richard D. Zanuckilla. Pääkuvaukset päättyivät 28. heinäkuuta, ja viimeiset ulkokohtaukset kuvattiin Egyptissä.

 Jälkituotanto 
Kleopatran jälkituotannossa elokuvan leikkaajilla oli noin 193 kilometriä kuvattua materiaalia. Los Angelesissa ohjaaja Mankiewicz ja hänen leikkaajansa Dorothy Spencer valmistelivat viisi tuntia ja 20 minuuttia kestävän raakaversion. Studiojohtaja Darryl Zanuck kirjoitti Mankiewiczille 31. elokuuta 1962 ja ilmoitti haluavansa nähdä valmiin alkuperäisversion ja edistymisraportin viimeistään lokakuun ensimmäisellä viikolla. Mankiewicz järjesti elokuvan neljän ja puolen tunnin mittaisen raakaversion yksityisnäytöksen Zanuckille Pariisissa 13. lokakuuta. Zanuckin kertomuksen mukaan hän oli järkyttynyt nähtyään ensimmäisen leikkauksen ja pyysi "nähdäkseen poisleikatut jaksot ja päätti, että osa niistä pitäisi palauttaa takaisin, mutta huomasi hämmästykseen, ettei tietyille poistetuille jaksoille oltu tehty jälkiäänitystä". Toisen kertomuksen mukaan Zanuck piti raakaleikkausta "kauniisti kirjoitettuna, kauniisti ohjattuna ja kauniisti lavastettuna", mutta oli tyytymätön taistelukohtauksiin. He päättivät näytöksen sunnuntaiaamuna 14. lokakuuta. Näytöksen päätyttyä Zanuck hylkäsi Mankiewiczin pyynnön jakaa Kleopatra kahdeksi erilliseksi elokuvaksi koska hän uskoi, että Taylor–Burton -skandaalista kiinnostunut yleisö ei katsoisi ensimmäistä osaa. Hän oli lisäksi tyytymätön Kleopatran valta-asemaan Marcus Antoniuksen suhteen ja totesi: "Jos joku nainen käyttäytyisi minua kohtaan kuten Kleopatra kohteli Antoniusta, leikkaisin hänen pallinsa (!) irti."

Vaihtoehtoisesti näytöksen jälkeen läsnä ollut lavastaja John DeCuir totesi Zanuckin pyytäneen elokuvan "lyhentämistä kolmeen tuntiin ja viiteentoista minuuttiin". Zanuck perui seuraavalle päivälle suunnitellun kokouksen, jossa oli tarkoitus keskustella elokuvasta tarkemmin, ja lähti Pariisista. Samaan aikaan Mankiewicz jatkoi jälkiäänitystä Taylorin ja Burtonin kanssa. Useiden päivien ajan Zanuck jätti Mankiewiczin kutsut toiseen kokoukseen huomiotta, ja Mankiewicz sai myöhemmin tietää, että Zanuck oli palkannut leikkaaja ja ohjaaja Elmo Williamsin valvomaan elokuvan valmistumista ja lopullista editointia. Poistettujen jaksojen lisäämiseen Williams oli käyttänyt kolme peräkkäistä 16 tunnin päivää poistaen yhteensä 33 minuuttia alkuperäisestä neljän tunnin leikkauksesta. Williams selitti: "Kun hän [Mankiewicz] näki ensimmäisen kerran versioni, hän alkoi raivota. Hän oli lopulta luopunut ajatuksesta julkaista elokuva kahtena erillisenä elokuvana, mutta hän ei ollut laskenut julkaistun version lyhentämisen varaan." Zanuckin mukaan Mankiewicz oli suuttunut ja vaatinut yksinomaista vastuuta elokuvan leikkaamisesta. Mankiewicz kuitenkin kiisti suoran yhteenoton ja totesi, että heidän kiistansa käytiin kirjeitse.
pienoiskuva|Farsaloksen taistelukohtaus Kleopatra elokuvassa
The New York Times raportoi 7. joulukuuta, että Mankiewicz todennäköisesti palaisi tuotantoon pidettyään "erittäin rakentavan" keskustelun Darryl Zanuckin kanssa. Molemmat olivat yhtä mieltä siitä, että elokuvaan tarvittiin uusia kohtauksia Rex Harrisonin ja Richard Burtonin kanssa. Zanuck selitti, että hän "tekisi kaikkensa taiteellisesti, jottei hänen tarvitsisi käyttää [oikeuksiani presidenttinä], ellei se olisi ehdottoman välttämätöntä. Joe [Mankiewicz] hyväksyi tämän, otti hoitaakseen kohtaukset, jotka olin rajannut pois raa'asti ja karkeasti, ryhtyi työskentelemään niiden kanssa ja kirjoitti ne." Uusiin kohtauksiin sisältyi kohtauksia, joiden tarkoituksena oli vahvistaa Antoniuksen roolihahmoa. Mankiewicz kuvasi uudelleen useita poistettuja kohtauksia, kuten niitä, joissa Sosigenes opettaa Kleopatraa. Helmikuussa 1963 useita näyttelijöitä ja 1 500 avustajaa kutsuttiin takaisin kuvaamaan Farsaloksen taistelu uudelleen Almeríassa, Espanjassa. Mankiewicz palasi sen jälkeen Lontooseen kahdeksaksi päiväksi kuvaamaan uusia kohtauksia Burtonin kanssa Pinewoodin studioilla. Uusintaotokset koskivat pääasiassa Antoniuksen kohtauksia hänen neljännen vaimonsa Octavian ja kumppaninsa Rufion kanssa. Kuvaukset saatiin lopulta päätökseen 5. maaliskuuta 1963.

 Ensi-ilta ja levitys 
pienoiskuva|Elokuvan teatterijulisteKleopatran teatteri ensi-ilta oli Rivoli-teatterissa New Yorkissa 12. kesäkuuta 1963, ja teatterin ulkopuolella oli arviolta 10 000 katsojaa. Ensi-illassa olivat läsnä Rex Harrison, Walter Wanger, Joseph L. Mankiewicz, Darryl F. Zanuck, Jacob Javits, Richard Rodgers, Joan Fontaine, Louis Nizer ja Beatrice Miller. Richard Burton ja Elizabeth Taylor eivät olleet paikalla; Taylor oli Lontoossa ja Burton kuvasi elokuvaa Becket (1964). Rivolissa lippujen hinnat olivat korkeimmillaan ennätykselliset 5,50 dollaria. Pian elokuvan ensi-illan jälkeen sen kesto lyhennettiin 244 minuutista 221 minuuttiin. Kaksi viikkoa New Yorkin ensi-illan jälkeen elokuvan levitystä laajennettiin 37 kaupunkiin. Yhdysvalloissa elokuvan pituus yleislevityksessä oli 184 minuuttia.

 Videolevitys 
Kleopatra on julkaistu kotivideona useita kertoja. Elokuva ilmestyi videokasetilla 20th Century-Fox Videon julkaisemana vuonna 1982. Kolmen levyn DVD-versio julkaistiin vuonna 2001. Julkaisuun sisältyi lukuisia lisämateriaaleja, mukaan lukien kaksituntinen dokumentti Cleopatra: The Film That Changed Hollywood.

 Restaurointi 2013 
Schawn Belston, Foxin kirjasto- ja teknisten palveluiden vanhempi varatoimitusjohtaja, johti kaksi vuotta kestänyttä prosessia, jossa neljän tunnin ja kahdeksan minuutin versio restauroitiin vuonna 2013. Alkuperäinen 65 mm:n kameranegatiivi löydettiin ja sitä käytettiin lähteenä. Negatiivin haalistuminen ja vauriot korjattiin digitaalisesti yksityiskohtien ja aitouden säilyttämiseksi.Atkinson, Nathalie: Queen of the Nile: Inside 20th Century Fox's restoration of Cleopatra. National Post, Toronto May 21, 2013 Belstonin tiimillä oli myös hallussaan alkuperäiset magneettiset ääninauhat, joista he poistivat napsahdukset ja suhinan ja loivat 5.1-Surround Sound äänen.

Restauroitu elokuva esitettiin 21. toukokuuta 2013 Cannesin elokuvajuhlilla erikoisnäytöksessä elokuvan 50-vuotisjuhlan kunniaksi. Myöhemmin se julkaistiin 50-vuotisjuhlaversiona, joka oli saatavilla DVD:llä ja Blu-raylla. Koska Fox oli jo kauan sitten tuhonnut elokuvan editoinnin aikana poisleikattujen kohtausten negatiivit ja osia, perinteisiä otteita ei voitu sisällyttää elokuvaan. Kotikäyttöön tarkoitetut mediapaketit sisälsivät kommenttiraitoja ja kaksi lyhytelokuvaa: The Cleopatra Papers ja vuoden 1963 elokuvan The Fourth Star of Cleopatra, joka kertoo sen monimutkaisista lavasteista.

 Tuotto 
pienoiskuva|300x300px|Kleopatra elokuvateatterissa Wienissä
Kolme viikkoa teatterilevityksensä jälkeen Kleopatra nousi Yhdysvaltojen lipputulojen ykköseksi ja tuotti 725 000 dollaria 17 keskeisessä kaupungissa. Se piti kärkisijaa seuraavat kaksitoista viikkoa, ennen kuin sen syöksi valtaistuimelta Hotel International, jossa näyttelivät myös Elizabeth Taylor ja Richard Burton. Se valtasi ykköspaikan takaisin kolme viikkoa myöhemmin, ja osoittautui vuoden 1963 tuottoisimmaksi elokuvaksi. Tammikuuhun 1964 mennessä elokuva oli ansainnut 15,7 miljoonaa dollaria levitystuloja 55 teatterissa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Se päätti lipputulokautensa 26 miljoonan dollarin vuokratuloilla Yhdysvalloissa ja Kanadassa.

Elokuva oli myös suuri hitti Italiassa, jossa se myi 10,9 miljoonaa pääsylippua. Se myi vielä 5,4 miljoonaa lippua Ranskassa ja Saksassa ja 32,9 miljoonaa lippua Neuvostoliitossa, kun se tuli ensi-iltaan siellä vuonna 1978.

Maaliskuuhun 1966 mennessä Kleopatra oli tuonut maailmanlaajuisesti 38,04 miljoonaa dollaria vuokratuloja, mikä jätti elokuvan 3 miljoonaa dollaria vajaaksi nollatuloksesta. Fox sai lopulta sijoituksensa takaisin samana vuonna, kun se myi televisiolähetysoikeudet ABC:lle 5 miljoonalla dollarilla, mikä oli tuolloin ennätyssumma yhdestä elokuvasta. Elokuva tuotti lopulta 40,3 miljoonaa dollaria vuokratuloja maailmanlaajuisesti teatterilevityksestään lähtien.

 Palkinnot 
Elokuva voitti neljä Oscar-palkintoa yhdeksästä ehdokkuudesta. Se toi Elizabeth Taylorille myös Guinnessin maailmanennätyksen puvustusvaihdoista yhdessä elokuvassa (65). Tämä ennätys rikottiin vuonna 1968 Julie Andrewsin tekemällä 125 puvustusvaihtoa elokuvassa Star!.

20th Century-Fox lähetti virheellisesti Roddy McDowallin ehdolle Yhdysvaltain elokuva-akatemian parhaan miespääosan palkinnon sijaan parhaan miessivuosan palkinnon saajaksi. Akatemia katsoi hänen roolinsa kelpaamattomaksi miespääosa kategoriaan ja kertoi studiolle, että oli liian myöhäistä lähettää häntä oikeaan kategoriaan, koska ehdokasäänestysliput oli jo lähetetty painoon. 20th Century-Fox julkaisi avoimen anteeksipyynnön McDowallille ammattilehdissä ja totesi: "Mielestämme on tärkeää, että elokuvateollisuus ymmärtää, että sähköinen suorituksesi Octavianuksena elokuvassa Kleopatra, jonka kriitikot yksimielisesti nostivat esiin yhtenä vuoden parhaista näyttelijän sivurooleista, ei ole ehdokkuuden oikeutettu kyseisessä kategoriassa... 20th Century Foxin valitettavan virheen vuoksi."

 Populaarikulttuurissa 

 Asterix ja Kleopatra
 Peplum-elokuvat (Miekka ja sandaali elokuva)

 Lisää aiheesta 

 Ptolemaiosten hallitsijasuku
 Rooman tasavalta

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 


Luokka:Yhdysvaltalaiset historialliset elokuvat
Luokka:Vuoden 1963 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Joseph L. Mankiewiczin ohjaamat elokuvat
Luokka:Yhdysvaltalaiset elämäkertaelokuvat
Luokka:Eeppiset elokuvat
Luokka:Parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Parhaan lavastuksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Parhaan puvustuksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Parhaiden erikoistehosteiden Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Rooman historia
Luokka:Egyptin historia