Saksalaiskansallinen kansanpuolue

Saksalaiskansallinen kansanpuolue (Deutschnationale Volkspartei, DNVP) oli kansalliskonservatiivinen puolue Saksassa Weimarin tasavallan aikana. Ennen Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen valtaannousua se oli suurin kansallismielinen puolue Weimarin tasavallassa ja siihen kuului nationalisteja, monarkisteja, völkisch-radikaaleja ja antisemiittejä. Puolue sai tukea Pangermaaniselta liitolta, joka uskoi Saksan kansan ylemmyyteen muihin kansoihin verrattuna.Nicholls 2009, s. 178

 Historia 

DNVP syntyi vuonna 1918 kahden konservatiivipuolueen yhdistyessä ja yhden liberaaliin puolueeseen kuuluneen ryhmittymän liittyessä mukaan.

Alkuun DNVP oli hyvin hajanaisista ryhmittymistä muodostunut ja sen poliittinen linja oli epäselvä. Puolueeseen kuului muun muassa hallituksiin kuuluneita konservatiiveja kuten Arthur von Posadowsky-Wehner ja Clemens von Delbrück, suurmaanomistajia kuten Martin Schiele ja Gustav Roesicke, ammattiyhdistysjohtajia kuten Franz Behrens ja Wilhelm Wallbaum, pangermanismin kannattajia kuten Alfred Hugenberg ja Käthe Schirmacher, sekä antisemitistejä kuten Albrecht von Graefe-Goldebee ja Wilhelm Bruhn.Jones 2020, s. 77 Sen edustajia yhdisti lähinnä vastustus Weimarin kansalliskokouksen päätöksiä kohtaan, joihin se ei oppositiossa voinut vaikuttaa.Jones 2020, s. 81

DNVP:n ulkopoliittiset asiantuntijat olivat alun perin valmiit hyväksymään Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin "14 kohdan" mukaisen Versailles’n rauhan toivossa, että tämä olisi hillinnyt ranskalaisten vaatimuksia. Puolue kuitenkin asettui lopulta vastustamaan rauhaa Kuno von Westarpin ja muiden arkkikonservatiivien vaikutuksestaJones 2020, s. 82-83 ja äänesti 22. kesäkuuta 1919 kansalliskokouksessa rauhansopimusta vastaan. Samoin teki myös Gustav Stresemannin johtama kilpaileva Saksan kansallispuolue.Jones 2020, s. 84

Syyskuussa 1919 DNVP asetti komitean suunnittelemaan puolueohjelmaa.Jones 2020, s. 78 Alkuaikoina sen keskeisimpänä tavoitteena oli monarkian palauttaminen Saksaan, ja oli itsestäänselvyys, että se äänesti Saksan uutta tasavaltaista perustuslakia vastaan.Jones 2020, s. 85 Ajan myötä puolue siirtyi kannattamaan autoritaarisen valtion muodostamista.

Loppuvuonna 1923 DNVP:n johtohahmot Oskar Hergt ja von Westarp lähestyivät Reichswehrin komentaja Hans von Seecktiä aikeenaan nostaa hänet valtakunnankansleriksi. Valtakunnankansleri Stresemann oli päättänyt lopettaa vastarinnan Ruhrin miehitystä kohtaan, mitä DNVP ei voinut hyväksyä. Von Seeckt kieltäytyi kuultuaan neuvonantajiaan.Jones 2020, s. 191, 193 Stresemann pyrki myöhemmin saamaan DNVP:n hallituspuolueeksi, mutta puolueen valtaosa ei ollut tähän suostuvainen. Osa DNVP:n jäsenistä olisi ollut valmis toimimaan osana konservatiivisemman Karl Jarresin johtamaa hallitusta.Jones 2020, s. 197 Tilanne muuttui kuitenkin Adolf Hitlerin johtaman epäonnistuneen oluttupavallankaappauksen vuoksi äkillisesti, eikä odotettua vallan siirtymistä oikeiston käsiin tapahtunut.Jones 2020, s. 205-206

Vuonna 1924 DNVP vastusti kiihkeästi Dawesin suunnitelmaa, joka käsitteli Saksan sotakorvauksien maksamista. Puolueen mukaan suunnitelma oli rinnastettavissa "toiseen Versailles’in". Tämä kuitenkin siirsi keskustelun DNVP:n hallitsemasta sisäpolitiikasta ulkopoliittiseen kysymykseen, mikä antoi muille puolueille poliittista pääomaa sitä vastaan, ja DNVP:tä kritisoitiinkin sen vastustuksesta kansakunnan edulle. Lisäksi puolueen välit tehtailijoihin vahingoittuivat, sillä Dawesin suunnitelma olisi hyödyttänyt teollisuusalaa suuresti.Jones 2020, s. 221, 224 Puolue sai tästä huolimatta 19,5 prosentin kannatuksen valtiopäivävaaleissa 1924 toukokuussa, mikä oli lähes kaksi kertaa edellisiä vaaleja enemmän, ja 96 paikkaa valtiopäiville.Jones 2020, s. 226

1920-luvulla DNVP kokeili hetken aikaa lievästi maltillisempaa linjaa, mikä johti kannatuksen laskuun ja paluuseen vanhalle jyrkälle linjalle. Vuosikymmenen loppua kohti puolueen alempisäätyiset kannattajat alkoivat siirtyä natsien joukkoihin, jolloin DNVP jäi yhä leimallisemmin ylemmän keskiluokan ja yläluokan käsiin. Alfred Hugenbergista tuli puolueen puheenjohtaja vuonna 1928. Hänen johtajakaudellaan jyrkemmin oikeistolainen linja jälleen korostui.

Vuonna 1931 DNVP, NSDAP ja Stahlhelm-järjestö muodostivat epävakaan liiton nimeltä Harzburger Front. DNVP:n tavoitteena oli päästä kontrolloimaan ja suitsimaan kansallissosialisteja, mutta kävikin toisinpäin ja DNVP ajautui itse apupuolueen asemaan.

Vuonna 1932 DNVP oli ainoa merkittävä ryhmä, joka tuki Franz von Papenia tämän lyhyellä kanslerikaudella. Myöhemmin puolue toimi kansallissosialistien hallituskumppanina ja tuki valtalakia, jolla Adolf Hitler hankki itselleen diktaattorin valtuudet.

Valtakunnankansleri Hitlerin kärsivällisyydessä konservatiivisia liittolaisiaan kohtaan oli suuria puutteita, ja pian DNVP:n edustajat Hitlerin ensimmäisessä kabinetissa ajettiin eroamisen partaalle ja ylikin. Hieman myöhemmin heidät pakotettiin liittymään kansallissosialistiseen puolueeseen tai siirtymään sivuun politiikasta kokonaan. DNVP:n toiminta loppui vuonna 1933.

 Sodan jälkeen 

Toisen maailmansodan jälkeen DNVP:tä ei Saksassa juuri yritetty herättää henkiin, kun konservatiiveja ja keskiryhmiä varten perustettiin Saksan kristillisdemokraattinen unioni, jonka perustajissa oli DNVP:n ja lisäksi Deutsche Demokratische Partein, DVP:n ja Bayerische Volkspartein entisiä kannattajia. Länsi-Saksan sisäministerinä vuosina 1950–1953 toiminut kristillisdemokraattien Robert Lehr oli entinen DNVP:n poliitikko.

 Puheenjohtajat
 1918–1924 Oskar Hergt (1869–1967)
 1924–1926 Johann Friedrich Winckler (1856–1943):de:Johann Friedrich Winckler (Politiker)
 1926–1928 Kuno Graf von Westarp (1864–1945)
 1928–1933 Alfred Hugenberg (1865–1951)

Lähteet


 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Saksan puolueet
Luokka:Konservatiiviset puolueet