Mudholinvinttikoira

Mudholinvinttikoira (Karwani) on intialainen koirarotu, joka tunnetaan myös nimillä caravan hound (lyhytkarvainen) ja pashmi (pitkäkarvainen). Intian kansallinen kennelliitto on rekisteröinyt rodun mudholinvinttikoirana, kun taas Intian kennelliitto tunnustaa sen caravan houndina. Vaikkei sitä Euroopassa liiemmin tunnetakaan, on se kotialueellaan hyvin yleinen.

Ulkonäkö
Mudholinvinttikoira on kooltaan englanninvinttikoiran ja whippetin välimuoto; se on englanninvinttikoiraa tiivisrakenteisempi ja hoikempi. Siinä on jonkin verran paariakoiran perimää, mikä näkyy vahvassa rakenteessa. Sen rakenne on kevyt, elegantti ja siro; luusto vahva mutta hieno. Pää on pitkä ja kuono kärkeä kohden kapeneva eli "teräväkärkinen". Rintakehä on nouseva, vatsa kaareutuva ja raajat pitkät. Säkäkorkeus on noin 70 cm ja paino noin 30 kg; narttu on hieman urosta pienempi.

On olemassa kaksi karvamuunnosta:
 1) Caravan hound: täysin lyhytkarvainenCanton, Mario. Levrieri e segugi primitivi, s. 63–71. Antonio Crepaldi Editore, 2012: Porto Viro, Italia., kevytluustoisempiHancock, David. Sighthounds - Their Form, Their Function and Their Future, s. 112. The Crowood Press: Ramsbury, Marlborough, Wiltshire, 2012. .
 2) Pashmi: hapsuinen tai puolipitkäkarvainen, voimakasluustoisempi

Joidenkin lähteiden mukaan kaikki värit ja niiden yhdistelmät hyväksytään, mutta toisten mukaan yleisin väritys on kellanruskea, joskin myös musta-valkoisia ja ruskea-valkoisia yksilöitä esiintyy.

Luonne ja käyttäytyminen
Mudholinvinttikoira on valpas ja tarkkaavainen. Se ei ole luonteeltaan kovinkaan avoin eikä pidä vieraiden kosketuksesta. Sen ei kuitenkaan tule koskaan olla aggressiivinen, koska kyseinen ominaisuus ei sovi metsästyskoiralle jonka täytyy sietää muita koiria ja ihmisiä. Moniin muihin vinttikoiriin verrattuna se on luonteeltaan ystävällisempi.

Rotu on ennen kaikkea työkoira, joka kykenee erinomaisiin saavutuksiin ympäristö- ja ilmasto-olosuhteissa jotka nujertaisivat suurosan muista koirista. Sen fyysinen voimakkuus yhdistyy suureen nopeuteen ja sinnikkyyteen, mikä mahdollistaa monenlaisen erityyppisen riistan – kuten jäniksen, antiloopin, muntjakin, shakaalin ja varaanin - kiinniottamisen ja tappamisen erittäin karkeassa maastossa.

Mudholinvinttikoira ei ole paras vaihtoehto pieneen kerrostalohuoneistoon, sillä se tarvitsee ympärilleen paljon tilaa voidakseen liikkua riittävästi, mieluiten aidatulla alueella. 

Alkuperä
Tämän ikivanhan rodun kotiseutua on Deccanin ylänkö (Karnataka – erityisesti Bijapurin alue, Etelä-Maharashtra ja vähimmissä määrin myös Andhra Pradesh) Länsi-Intiassa, jonka kylissä se on yleinen metsästys- ja vahtikoira. Paštut, arabit, persialaiset ja afgaanit toivat tullessaan Intiaan Khyberin solan kautta mukanaan useita vinttikoiria, muiden muassa salukin ja afgaaninvinttikoiran. Sanotaan että afgaaneille annettiin maata puskuriksi Aurangzebin hallitseman Deccanin kuningaskunnan ja Marathan kuningaskunnan välille, minkä vuoksi myös koirapopulaatio rajoittui kyseiselle alueelle. Mudholinvinttikoira polveutuu todennäköisesti näistä koirista, joidenkin mukaan puolestaan pääasiassa salukista ja sloughista.

Rodun kehittivät Mudholin valtion Ghorpade-sukuiset johtajat menneiden vuosisatojen aikana. Mm. Raja Maloji Rao Venkatrao Ghorpade of Mudhol metsästi sen kanssa, ja brittiläisen Intian aikaan hän hankki ulkomaisia vinttikoiria, joita risteytti paikallisten metsästyskoirien kanssa, luoden pohjan nykyiselle rodulle. Hänen seuraajansa, mm. Bharavasingh Maharaj of Mudhol kiinnostuivat mudholinvinttikoirasta ja vakiinnuttivat sen. Erityisesti Chandrashivan (tai Chandanashivan) perhe on aina ollut mukana sen jalostuksessa ja sen levittämisessä laajemmille alueille, siitä lähtien kun kuningas antoi siitä huolehtimisen heidän tehtäväkseen Mudholin kaupungissa. Kolhapurin radža Shahu Maharaj suosi tätä rotua ja käytti sitä villisian metsästykseen - tästä muistona eräässä Kolhapurin hallitsijaa esittävässä patsaassa kuvataan hevosen lisäksi myös rodunedustaja. Hän järjesti Kolhapurissa myös koirien juoksukilpailuja, vaikkakaan  ne eivät saavuttaneet suosiota Intiassa. Myös Bijapurin Talwarit ja Gulbargan Bedarit käyttivät rotua metsästykseen. [[Mumbaissa Madanin teatteriperheen jäsen D.J. Madan on tehnyt paljon sen hyväksi.

Rotu seurasi paimentolaisisäntiään karavaaneissa paikasta toiseen, mistä johtuu paikallisten käyttämä nimitys karwani. Sitä jalostettiin metsästysominaisuuksia kuten karujen, kuivien sääolosuhteiden kestämistä, metsästyskykyjä, nopeutta ja kestävyyttä silmällä pitäen eikä ulkonäöllä ollut merkitystä. Nykyisin sitä käytetään Maharashtrassa kuitenkin lähinnä vahtikoirana.

Mudholinvinttikoirasta on esittely kuvan kera Kennel Encyclopaedia-julkaisussa. 1980-luvun lopulla jotkin Mumbaissa sijaitsevat kenneljärjestöt perustivat oman luokkansa sille ja sallivat sen osallistumisen näyttelyihin. Vuonna 1990 se esiintyi ensi kerran näyttelykehässä, niin ikään Mumbaissa. Tämän jälkeen rotua alkoi näkyä myös Bangaloren näyttelykehissä.

Viime aikoina mudholinvinttikoiraa on risteytetty paljon salukin ja muiden vinttikoirien kanssa, tarkoituksena parantaa kantaa. Tämän seurauksena syntyy yksilöitä, jotka eivät ole yhtä sopeutuneita trooppisiin olosuhteisiin kuin puhdasrotuiset yksilöt. Puhdasrotuisiakin yksilöitä kuitenkin vielä löytyy syrjäisimmiltä alueilta, erityisesti Karnatakan eteläalueilta. Mudhol Dog Breeders Association ylläpitää tietokantaa, josta voi selvittää pentujen puhdasrotuisuuden. Nykyisin rotu on kaikista intialaisista roduista yleisin paikallisissa näyttelyissä.

 Etymologia 
Mudholin entisen hallitsijan Sri Srimanth Raja Malojirao Gorphaden (Maloji Rao Ghorpade) sanotaan esitelleen vuonna 1937 kaksi vinttikoiraa Englannin kuningas Yrjö V:lle, joka kutsui niitä nimellä hounds of Mudhol. Karnatakassa rotua kutsutaan ainoastaan mudholinvinttikoiraksi pienen Bagalkotissa sijaitsevan Mudholin pikkukaupungin mukaan. Sitä ei kuitenkaan esiinny pelkästään Mudholissa, vaikka myös Intian kansallinen kennelliitto siitä kyseistä nimitystä käyttääkin.

Nimitys karwani puolestaan englannistettiin muotoon caravan hound samalla kun Intian kennelklubi hyväksyi rodun. Termi juontaa juurensa paikasta toiseen liikkuneisiin heimoihin, jotka kuljettivat näitä koiria mukanaan. Toisaalta myös paikkaa nimeltä Karwar, joka sijaitsee Karnatakan rannikolla, pidetään yhtenä teoriana nimen alkuperästä – ja siihen liittyen uskotaan, että vinttikoirat saapuivat alueelle vuosisatoja sitten Lähi-idän asukkaiden laivoilla. David Hancockin mukaan nimitys caravan hound kattaisi sisäänsä paitsi mudholinvinttikoiran ja pashmin, myös rampurinvinttikoiran.

 Mytologia 
Intialaisessa mytologiassa mudholinvinttikoira oli shivan lempirotu, ja hänelle rakkain yksilö Chatrapathi haudattiin lähelle hänen hautaansa Raighadissa. Myöskin hänen hautaansa maalattu koiran pää muistuttaa rotua. Lisäksi perinteinen legenda kertoo, että Shahuji Maharajin vinttikoirat tappoivat kuninkaan kimppuun hyökänneen tiikerin.

 Muunnokset 
 Karwani 
Caravan hound, karwani eli kathewar hound saapui Deccanin ylängölle aasialaisten valloittajien karavaanien mukana ja sen uskotaan tulleen alueelle alun perin Lähi-idästä peräisin olleiden laivojen mukana, jotka rantautuivat Karwariin Karnatakan rannikolleMorris, Desmond. Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1000 Dog Breeds, s. 46-48. Trafalgar Square, 2008: North Pomfret, Vermont.. Sen taustalla on sekä salukin että afgaaninvinttikoiran perimää, mutta se muistuttaa enemmän azawakhia ja sloughia. Joitain vuosisatoja myöhemmin rodunedustajat kulkivat Hyderabadin nizamin armeijan mukana, ja sotilaat lahjoittivat koiria heitä auttaneille maanviljelijöille. 

Caravan hound on tyypiltään klassinen vinttikoira: sillä on kapea pää, syvä rintakehä, ylösvetäytynyt vatsaviiva ja lihaksikkaat raajat. Kuono on pitkä ja teräväkärkinen, leuat pitkät ja vahvat. Häntä on alas kiinnittynyt ja kaareutuu luontevasti, kiertymättä selän päälle. Karvapeite on hienolaatuinen ja väritys vaihtelee kermasta ja keltaisesta (fawn) punaiseen ja mustaan – usein valkoisin merkein; näistä fawn on yleisin. Säkäkorkeus on S. Theodore Baskaranin mukaan noin 65 cm, kun taas Mario Cantonin mukaan se vaihtelee 70–75 cm välillä. Paino vaihtelee 22-28 kg välillä. Liikkeet ovat joustavat ja näyttävät. 

Rotua esiintyy sekä Deccanin ylängöllä että Maharashtran eteläosissa.Baskaran, S. Theodore. The Book of Indian Dogs, s. 77-79, 82-86. Aleph Book Company, 2017, New Delhi. . Shingawadi Karangan kaupunki on erityisen kuuluisa rodun edustajistaan, minkä lisäksi rotua kasvatetaan Laturin alueella Mhalangin kylässä. Rodun pelastamisesta sukupuutolta on kiittäminen asialleen omistautuneita Maharashtraan kuuluvassa Udgirin kaupungissa asuvia kasvattajia. Nykyisin ongelmana on sekoittuminen englanninvinttikoiran, whippetin ja salukin kanssa. Caravan hound on kuitenkin pikkuhiljaa saavuttamassa suosiota sekä Intiassa että sen ulkopuolella.

 Pashmi 
Pashmi eli pisouris saapui Intiaan yli 800 vuotta sitten ryöväreiden mukana. Se herätti kuitenkin laajempaa kiinnostusta vasta 1990-luvun alussa, ja se onnistuttiin pelastamaan sukupuutolta. Indian National Kennel Club tunnusti sen roduksi 1970-luvulla ja Kennel Club of India vuonna 1995. Se on ulkoisesti salukin "kopio", ja sillä on hapsuja korvissa, raajoissa ja hännässä. Koira pitää päätään pystyssä. Runko on hoikka ja vatsalinja kaareutuva ja nouseva. Karvapeite on rungossa toisinaan puolipitkää. Väritys vaihtelee suuresti, ja mm. valkoinen, kermanvärinen, keltainen, punainen ja musta ovat mahdollisia. S. Theodore Baskaran on nähnyt harmaita ja valkoisia sekä yhden ruskean yksilön. Säkäkorkeus vaihtelee S. Theodore Baskaranin mukaan 55-60 cm välillä, kun taas David Hancockin mukaan 51-71 cm välillä. Paino on noin 20 kg.

Pashmia käytetään pienriistan, lähinnä villikanien ja jänisten metsästykseen. Tämän vuoksi sen tulee olla kestävä ja ketterä, ja se on sopeutunut pärjäämään kotiseutunsa kuivilla alueilla. Se on kuuluisa kestävyydestään ja nopeudestaan, ja se kykenee tasaisessa maastossa ohittamaan chinkara-gasellin. Sitä on käytetty luoteisrintamalla vahtikoirana brittiläshallinnon aikaan, ja useita yksilöitä nähtiin tuolloin vartioimassa kahta linnoitusta - joskin näitä koiria kutsuttiin lähteessä nimellä baluchi hound. 1970-luvulla Intian poliisivoimissa työskennellyt U.K. Rajwade käytti rotua Maharashtran poliisin palveluksiin. Lisäksi siitä saa myös hyvän seurakoiran, ja toisinaan sitä käytetään jopa paimennukseen. Sen luonne tekee siitä helposti hallittavan ja miellyttävän näyttelykoiran, minkä vuoksi sitä näkee usein intialaisissa näyttelyissä – erityisesti Bijapurissa, Bagalkotessa ja Mudholissa.

Nykyisin rotu on hyvin yleinen Karnatakassa ja Maharashtrassa (erityisesti Janwal-Vadvalin kylässä). Myös Mhalangi on kuuluisa yksilöistään, ja sieltä tunnetaan kasvattajana erityisesti maanviljelijä Rajasaheb Patil.. Sitä tapaa kuitenkin lähes kaikkialla Intiassa. Hyderabadilaiset koiraharrastajat ovat ryhtyneet työhön tehdäkseen rotua tunnetuksi ja pelastaakseen sen, mutta mm. Rajasaheb Patil on huolissaan sen tulevaisuudesta ja hänen mukaansa Mhalangissa on vain kuusi kasvattajaa joiden jalostustyö on terveellä pohjalla.

Nimitys pashmi tarkoittaa karvaista, ja se on johdettu persialaisesta termistä pashm joka viittaa tiettyjen eläinten turkin alapuolella kasvavaan hienoon karvaan. Pashmia on kutsuttu myös nimellä old Afghan hound, mikä tukee teoriaa että sen esi-isät olisivat tulleet Afganistanista Deccanin ylängölle paštujen ja rohillojen mukana. 

 Terveys 
Rotu on fyysisesti erittäin kestävä ja immuuni monille sairauksille.

 Lähteet 

Aiheesta muualla
 Mudholinvinttikoira-kuvia (myös pashmi)
 Mudholinvinttikoira
 Mudhol Hound has its day - Uutisartikkeli The Hindu-lehdessä 
 Caravan Hound Preservation Society International
 Yksityiskohtainen artikkeli mudholinvinttikoirasta

Luokka:FCI:n ulkopuoliset rodut
Luokka:Vinttikoirat
Luokka:Intialaiset koirarodut