Rhythm-kierto

Rhythm-kierto () on jazzharmoniassa muunneltu sointukulku George Gershwinin laulusta ”I Got Rhythm”, jonka päälle on sävelletty lukuisia (yleensä nopeatempoisia) jazzkappaleita. Rhythm-kierto oli suosittu swing-aikakauden muusikkojen keskuudessa – niitä käytetään muun muassa Lester Youngin Count Basien kanssa nauhoittamassa läpimurtolevytyksessä ”Shoe Shine Boy”. Muita aikakauden Rhythm-kiertoon perustuvia kappaleita ovat Duke Ellingtonin ”Cotton Tail” (1940), Charlie Christianin ”Seven Come Eleven”, Charlie Parkerin ”Salt Peanuts” sekä Thelonious Monkin ”Rhythm-a-Ning”.

Sointukierron myöhempi suosio johtuu pitkälti siitä, että varhaiset bebop-muusikot käyttivät sitä todella runsaasti. Sointukulkua alettiin käyttää 1930-luvulla, siitä tuli suosittu 1940- ja 1950-luvuilla, ja nykyään se on yleisesti tunnettu. ”I Got Rhythm” oli jo valmiiksi suosittu jazzstandardi, ja kirjoittamalla uuden sävellyksen tutun sointukulun päälle artisti pystyi suojaamaan tuotoksen tekijänoikeudet tarvitsematta maksaa rojalteja Gershwinin perikunnalle.

Populaarimusiikissa rhythm-kierrolla viitataan yleensä vain sointukulun neljään ensimmäiseen tahtiin. Tämä muodostaa harmonisen pohjan suurelle määrälle 1950- ja 1960-luvulla julkaistuja popkappaleita.

Nykyään blueskaavaa ja rhythm-kiertoa pidetään jazzrepertuaarin rakentamisen ”kriittisinä elementteinä”.

 Rakenne 

Rhythm-kierto on 32 tahdin mittainen AABA kahdeksan tahdin mittaisilla osioilla.Spitzer (2001), s.81. Roomalaisilla numeroilla ilmaistuna A-osan soinnut ovat

 | I vi | ii V     | I vi | ii V |
 | I I7 | IV #ivo7 | I V | I    |

Toinen rivi soitetaan myös toisinaan Gershwinin alun perin kirjoittamalla tavalla:

 | I I7 | IV iv | I V | I |

Esimerkiksi C-duurissa nämä soinnut olisivat

 | C Am7 | Dm7 G7 | C Am7 | Dm7 G7 |
 | C C7  | F F#o | C  G7  | C     |  (tai
 | C C7  | F Fm  |                      )

B-osa eli välisoitto koostuu sarjasta kahden tahdin mittaisia dominanttiseptimisointuja, jotka seuraavat kvinttiympyrää ja saavat aikaan vaikutelman sävellajin vaihtelemisesta:

 | III7  |   +   | VI7   |   +   |
 | II7   |   +   | V7    |   +   |

C-duurin tapauksessa aloitettaisiin siis E7:sta, minkä jälkeen seuraavat A7, D7 ja lopulta G7, joka palauttaa sävellajin takaisin alkuperäiseen C-duuriin kun A-osa lopussa toistetaan. Gershwinin alkuperäiseen sävellykseen kuuluva kahden tahdin mittainen kooda jätetään yleensä pois esitettävissä versioissa. Vaikka rhythm-kiertoa voi soittaa mistä sävellajista tahansa, sointukiertoa kuulee tyypillisimmin B-duurista tai toisinaan Es-duurista.

A-osan soinnuista on lukemattomia muunnelmia: bebop-muusikot esimerkiksi lisäsivät usein A-osaan ii–V-sointukäännösten sarjoja, toisaalta pitääkseen omaa mielenkiintoaan yllä ja toisaalta vaikeuttaakseen keskivertomuusikoiden yrityksiä tulla mukaan soittoon.

Sävellyksen A- ja B-osia käytetään joskus yksinään uusissa versioissa: esimerkiksi Charlie Parkerin ”Scrapple from the Apple” käyttää ”Honeysuckle Rosen” sointuja A-osassa, mutta korvaa B-osan rhythm-kierrosta otetulla III7–VI7–II7–V7-välisoitolla. Sonny Stittin ”The Eternal Triangle” ja Muppetit-sarjan tunnusmusiikki puolestaan käyttävät rhythm-käännösten A-osaa muunnellun B-osan kanssa. B-osa jätetään usein improvisoitavaksi jopa kappaleen varsinaista melodiaa soitettaessa, esimerkkinä Sonny Rollinsin kappale ”Oleo”.

 Lähteet 

Luokka:Jazzin historia
Luokka:Jazzstandardit
Luokka:Sointukulut