Menippolainen satiiri

Menippolainen satiiri viittaa proosamuotoisiin satiireihin, jotka ovat luonteeltaan eeppisiä ja yhdistelevät useita eri pilkanteon kohteita romaanin kaltaiseksi satiiriseksi kertomukseksi. M. H. Abrams luokittelee menippolaisen satiirin epäsuoraksi satiiriksi, vastakohtanaan ensimmäisessä persoonassa esitetty suora kritiikki.

Satiirityyppi on saanut nimensä kreikkalaisesta kyynikkofilosofi Menippoksesta, joka kirjoitti vakavista aiheista pilaillen. Hänen sittemmin kadonneet teoksensa vaikuttivat Lukianokseen sekä roomalaiseen Marcus Terentius Varroon. Tällaisia satiireja kutsutaankin joskus myös varrolaisiksi satiireiksi. Filologit viittaavat menippolaisilla satiireilla ennen kaikkea proosamuotoisiin satiireihin, vastakohtanaan runomuotoiset satiirit, joita ovat kirjoittaneet muun muassa Juvenalis ja häntä jäljitelleet kirjailijat.

Menippolaisella satiirilla on merkittävä osa Mikhail Bakhtinin romaanin teoriassa. Hän lukee sen yhdeksi klassisista lajityypeistä muun muassa sokraattisen dialogin ohella. Bakhtinin tarkoittamassa merkityksessä ”menippolaisia” ovat muun muassa Voltaire, Denis Diderot ja E. T. A. Hoffmann.

 Menippolaisia satiireja 
 Antiikin kirjallisuudessa 

 Marcus Terentius Varro: 150 kirjaa menippolaisia satiireja, jotka ovat säilyneet vain lainauksina muissa teoksissa
 Seneca nuorempi: Apocolocyntosis divi Claudii (Jumalallisen Claudiuksen kurpitsoiminen)
 Petronius: Satyricon, erityisesti Trimalchion pidot – yhdistelee epiikkaa, tragediaa ja filosofiaa runo- ja proosamuodossa
 Apuleius: Kultainen aasi – yhdistelee menippolaista satiiria ja koomista romaania

 Myöhempiä esimerkkejä 

 Thomas More: Utopia (1516)
 François Rabelais: Gargantua ja Pantagruel (1564) 
 Satire Ménippée eli La Satyre Ménippée de la vertu du Catholicon d'Espagne (1593)
 John Barclay: Euphormionis Satyricon (1605)Salzman, Paul: "Narrative Contexts for Bacon's New Atlantis". Teoksessa 
 Joseph Hall: Mundus Alter et Idem (1605)
 Robert Burton: The Anatomy of Melancholy (1621)
 Jonathan Swift: Tynnyritarina ja Gulliverin retket
 Voltaire: Candide (1759) 
 Thomas Love Peacock: Nightmare Abbey (1818) 
 Thomas Carlyle: Sartor Resartus
 Charles Kingsley: Vellamon lapset
 Lewis Carroll: Liisa ihmemaassa
 Aldous Huxley: Elämän kontrapunkti (1928) 
 Flann O’Brien: Hullu kuningas puussa (1939)
 Thomas Pynchon: Painovoiman sateenkaari (1976)

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 





 Kivistö, Sari: ”Satiiri ja menippolainen satiiri”. Teoksessa 





 Vignes, Jean: "Culture et histoire dans la Satyre Menippee". Teoksessa 


 Aiheesta muualla 

 Niemi-Pynttäri, Risto; et al.: Petronius ja menippolainen satiiri  Jyväskylän yliopisto, taiteiden ja kulttuurin tutkimuksen laitos

Luokka:Antiikin kirjallisuus
Luokka:Kirjallisuuden käsitteet