LNER Class V2

LNER Class V2 -höyryveturit olivat vuosina 1936–1944 suunniteltuja kiitosekajunavetureita. Veturisarjan suunnittelijana toimi Nigel Gresley. Tunnetuin sarjansa edustaja on 4771 Green Arrow, joka on sarjan ainoa säilytetty veturi.

Rakenne

V2-veturit olivat Ison-Britannian ainoita laajasti käytettyjä 2-6-2-pyörästöjärjestyksellä varustettuja tenderivetureita. Vetureissa olevan pyörästön etuna oli se, että veturin ison tulipesän sijoittaminen oli entistä helpompaa, kun veturin takimmaiset vetopyörät eivät olleet tiellä. Lisäksi veturin etuakseli lisäsi veturin vakautta suurissa nopeuksissa.

V2-sarja jalostettiin Gresleyn A1- ja A3-sarjoista pienentämällä vetopyörien kokoa 1,8 metriin ja lyhentämällä veturin höyrykattilaa. Veturissa oli Gresleylle tyypillisesti kolme sylinteriä.

Vuosien 1936 ja 1944 välillä rakennettiin 184 veturia rakennettiin 14 sarjassa Doncasterin ja Darlingtonin veturitalleilla. Myös neljä muuta veturia oli tilattu, mutta Gresleyn seuraaja Edward Thompson suunnitteli ne uudelleen omaa A2-sarjaansa varten.

V2-sarjan veturit olivat monikäyttöisiä vetureita, jotka pystyivät vetämään kiitotavarajunia ja pikajunia. Niiden melko raskas 22 tonnin akselipaino rajoitti liikennöintiä noin 40 prosenttiin LNER:n rataverkosta. Gresley huomasi tämän ongelman ja suunnitteli V4-sarjan kevyempiä rataosuuksia varten.

Työskentely

Ensimmäinen valmistunut V2-veturi oli Doncasterissa kesäkuussa 1936 rakennettu 4771 Green Arrow, joka oli nimetty sen pikatavarajunan mukaan, jonka vetämiseen kyseinen veturisarja oli tarkoitettu. Onnistuneiden koeajojen jälkeen sekä Doncasterin ja Darlingtonin veturitalleille annettiin lupa rakentaa loput veturit. Viimeinen veturi numeroltaan 3695 valmistui Darlingtonin veturitallilta heinäkuussa 1944.

Veturit pystyivät toimimaan varavetureina myös isommille matkustajavetureille, joiden keskinopeuden ne melkein saavuttivat. Eräs vetureista saavutti Yorkshire Pullman -junassa keskinopeuden 93 mailia tunnissa (150 km/h), ja toinen veturi saavutti huippunopeuden 163 km/h koeajossa.

Veturit palvelivat luotettavasti myös British Railwaysin alaisuudessa ja työskentelivät lähinnä itäisellä pääradalla, Waverleyn radalla Carlislen ja Edinburghin välillä ja Lontoon Marylebonen ja Sheffieldin välillä. Sarjan viimeiset veturit työskentelivät Edinburghin ja Aberdeenin välillä. Koko sarja vedettiin liikenteestä vuosina 1962–1966, kun dieselveturit korvasivat ne.

Nimet
Ainoastaan kahdeksalla V2-sarjan veturilla oli nimi: sarjan ensimmäinen veturi 4771 Green Arrow nimettiin kiitotavarajuna Green Arrow'n mukaan, kun taas viisi veturia nimettiin rykmenttien mukaan ja kaksi veturia koulujen mukaan.
Alkuperäinen numero.LNER 1946 Numero.British Railways numero.NimiHuomioita 4771 800 60800 Green Arrow Säilytetty 4780 809 60809 The Snapper, The East Yorkshire Regiment, The Duke of York's Own  4806 835 60835 The Green Howard, Alexandra, Princess of Wales's Own Yorkshire Regiment  4818 847 60847 St Peter's School York AD627  4831 860 60860 Durham School  4843 872 60872 King's Own Yorkshire Light Infantry  4844 873 60873 Coldstreamer  3676 964 60964 The Durham Light Infantry   Nimetty huhtikuussa 1958

Numerointi
Rakentamisen jälkeen veturit saivat numerot 3641–3695 ja 4771–4899. Vuoden 1946 numerointiuudistuksen jälkeen veturit numeroitiin väliltä 800 ja 983. Britannian rautateiden kansallistamisen jälkeen British Railways lisäsi vetureiden numeroihin 60000, joten esimerkiksi veturista 801 tuli 60801.

Museointi
Sarjan ensimmäinen veturi 4771 Green Arrow on säilytetty ja sillä on välillä ajettu. Huhtikuussa 2008 sen höyrykattila kuitenkin vioittui, eikä se ole sen jälkeen liikennöinyt. Veturin korjaaminen olisi mahdollista, mutta veturin omistava taho ei ole halunnut maksaa korjauskustannuksia.

Luokka:Brittiläinen rautatiekalusto