Eetos

Eetos (, ethos) on antiikin Kreikasta peräisin oleva termi, joka tarkoittaa vakiintunutta paikkaa,: Esim. Homeros: Ilias 6.511, “hevosten paikka“. tapaa ja moraalista luonnetta. Retoriikassa eetos on yksi kolmesta suostuttelun välineestä paatoksen (pathos) ja logoksen ohella. Eetoksessa on kyse siitä, missä määrin puhujan henkilö kykenee saamaan yleisön vakuuttuneeksi siitä, että hän on uskottava.

Sana ethos on sanan ethikos (), “moraali“, "moraalisen luonteen osoittaminen", juuri, ja näin latinankielisen muodon ethica kautta sanan “etiikka“ alkuperä.

 Retoriikka 

Retoriikassa eetos on yksi kolmesta vaikuttamisen keinosta logoksen ja paatoksen (pathos) ohella. Aristoteles käsitteli näitä teoksessaan Retoriikka retorisen argumentin osatekijöinä. Ollakseen uskottava, puhujan tulee ensinnäkin ilmaista oikeanlaista eetosta. Alun perin sana ilmaisi moraalista kykyä, mutta Aristoteles laajensi tämän tarkoittamaan kokemusta ja tietoa. Aristoteleen mukaan eetos tulisi saavuttaa yksinomaan sen kautta, mitä puhuja sanoo; ei sen kautta, mitä kuulijat ajattelevat hänen henkilöstään tai luonteestaan ennen kuin hän alkaa puhua.

Toiset retoriikasta kirjoittaneet ovat kuitenkin kyseenalaistaneet tämän, ja katsoneet, että eetos liittyy puhujan moraaliseen luonteeseen ja taustaan kokonaisuudessaan. Usein eetoksen katsotaankin viittaavan laajemmin puhujan luonteeseen, taustaan ja ominaisuuksiin, ja myös ulkoiseen olemukseen. Sekä puheeltaan että ulkoisesti asiantuntijalta vaikuttava henkilö vakuuttaa kuulijan helpommin. Esimerkiksi jos kyse on sairaudesta, kuulijan vakuuttaa helpommin lääkärin oloinen hahmo, mutta jos kyse on rock-konsertin järjestämisestä, rokkarin tai roudarin oloinen hahmo voi vaikuttaa uskottavammalta.Sovellettu: 

Eetos ja paatos virittävät yhdessä kuulijan johonkin tiettyyn moraaliseen tilaan. Tämä tila vaikuttaa muun muassa siihen, kuinka kuulija tulkitsee puhujan sanoman ja kuinka syvästi hän omaksuu sen itse.

 Luonne kreikkalaisessa tragediassa 

Tapa, joilla kreikkalaisten tragedioiden henkilöhahmot muodostettiin, on tärkeää eetoksen tai moraalisen luonteen ymmärtämisen kannalta. Aristoteleen mukaan tragedioissa hahmon luonne (ethos) on se, mikä paljastaa jonkun moraalisen valinnan.

A. T. Murrayn mukaan henkilöhahmojen kuvausta rajoittivat ne ulkoiset olosuhteet, joissa näytelmiä esitettiin. Näitä olivat yksi, muuttomaton näyttämö; välttämättömyys käyttää kuoroa; pieni joukko kuoron ulkopuolisia näyttelijöitä, mikä rajoitti vuorovaikutusta; suuret ulkoilmateatterit; sekä naamioiden käyttö. Tämä kaikki vaikutti siihen, että hahmot olivat muodollisia ja yksinkertaisia.Murray (1916), 53-54. Murrayn mukaan myös tragedioiden sisäiset piirteet ovat tärkeitä hahmojen muodostumisen kannalta. Eräs näistä on se, että tragedioiden henkilöhahmot olivat lähes aina kreikkalaisen mytologian hahmoja. Tämä sai aikaan sen, että hahmot, niin kuin juonetkin, rajoittuivat olemaan yleisön jo entuudestaan hyvin tuntemien myyttien kuvauksia. Toinen piirre on näytelmien suhteellisen lyhyt kesto. Tämä rajoitti monimutkaisten luonteenkuvausten kehittelyä. Luonteet määrittyivät pääasiassa yhden kaiken ylittävän päämäärän kautta jo näytelmän alussa.Murray 1916, s. 54-56.

Myös C. Garton huomauttaa, että kreikkalaisten tragedioiden henkilöhahmot ovat usein melko ohuita, ja luonnekuvaukset keskittyvät yhteen ominaisuuteen tai näkökulmaan. Näin henkilöhahmo voidaan nähdä myös jonkun ominaisuuden symbolina: esimerkkeinä Eumenidit symboloimassa kostoa ja Klytaimnestra symboloimassa esi-isiltä perittyä kirousta.Garton 1957, s. 247-248. Luonnekuvaukset määrittyvät yleensä ennen kaikkea toiminnan kautta. Toisaalta erilaisia henkilöhahmoja on runsaasti, hahmot ovat ihmisluonteen kuvauksina luonnollisia, ja hahmoissa on sisäisiä ristiriitaisuuksia ja omia ominaispiirteitä.Garton 1957, 250-251.

Murray tarkastelee myös juonen ja henkilöhahmojen välistä vuorovaikutusta. Aristoteleen mukaan juoni voi olla olemassa ilman henkilöhahmoja, mutta henkilöhahmot eivät voi olla olemassa ilman juonta, ja näin henkilöhahmot ovat toissijaisia juoneen nähden. Murray huomauttaa, että kreikkalaisten tragedioiden juonet olivat kuitenkin yleensä melko yksinkertaisia, ja erityisesti nykyihmisiin suurimman vaikutuksen tekevät nimenomaan henkilöhahmot. Murrayn mukaan Aristoteles on kuitenkin oikeassa siinä, ettei henkilöhahmoja voida kuvata ilman ainakin jonkinasteista juonen kuvausta.Murray 1916, s. 53.

 Katso myös 

 Etologia

 Lähteet 




 Viitteet 

 Kirjallisuutta 






Luokka:Filosofian termit
Luokka:Retoriikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit