Demaratos Korinttilainen

Demaratos () oli Rooman viidennen kuninkaan Tarquinius Priscuksen isäPolybios, Historiae 6.11a.7. ja Rooman viimeisen kuninkaan Tarquinius Superbuksen isoisä.

 Elämä 
pienoiskuva|upright|Korintin Apollonin temppeli, jonka valmistuttua Demaratos pakeni Korintista Tarquiniaan.

Demaratos kuului Korinttia hallinneeseen bakkhiadien ylimyssukuun. Demaratos itse harjoitti menestyksekästä vienti- ja tuontikauppaa etruskien kanssa ja sai näin kootuksi mahtavan omaisuuden. Kypseloksen tultua Korintin tyranniksi 657 eaa. bakkhiadien sukukunta joutui lähtemään kotikaupungistaan. Demaratoksen luonnollinen sijoittumispaikka oli vauras Tarquinia, jossa hänellä liiketoimiensa ansiosta oli ennestään ystäviä.Dionysios Halikarnassoslainen, Antiquitates Romanae 3.46.2; Cicero, De re publica 2.19.34.Ampolo (1976/1977); Martínez-Pinna (2009: 22–24). Demaratoksen lähdön uskotaan tapahtuneen heti Apollonin temppelin valmistumisen jälkeen. Etruriassa nimittäin on havaittavissa samanlaisia monumentaalirakentamisen jälkiä kuin Korintin Apollonin temppelissä.Williams (1978); Winter (2002: 229–230). Apollonin temppeli (niin sanottu vanha temppeli) valmistui n. 655 eaa. Plinius vanhempi kertookin Demaratoksella olleen mukanaan kolme muotoilijaa (fictor), joiden kautta savenkäsittelytaito (plastice) levisi Italiaan.Plinius, Naturalis historia 35.152. Plinius käyttää nimimuotoa Damaratus, joka heijastelee Demaratoksen oikeaa, korinttilaista nimeä Damaratos.

Tarquiniassa Demaratos rakensi talon ja kohtasi köyhtyneeseen etruskiylimystöön kuuluvan naisen, jonka nimi ei ole tiedossa, ja meni naimisiin tämän kanssa. Demaratokselle syntyi kaksi poikaa, Arruns ja Lucumo, jotka saivat kreikkalaisen ja etruskilaisen kasvatuksen. Jälkimmäinen otti sittemmin nimekseen Lucius Tarquinius. Esikoispoika Arruns kuoli ilmeisesti jo alle 40-vuotiaana, ja Demaratos kuoli pian sen jälkeen suruunsa tietämättä miniänsä olevan raskaana. Näin ollen Demaratos ei osannut ottaa uutta tulokasta huomioon testamentissaan. Demaratoksen jättämä perintö meni siis kokonaan Lucumolle, ja Arrunsin poika Egerius jäi ilman perintöosaa.Livius, Ab urbe condita 1.34. Tosin Egerius kohosi sittemmin setänsä avulla korkeahkoon asemaan.

 Demaratoksen historiallisuudesta 
Demaratoksen ansioksi on luettu paljon. Häntä pidetään Rooman myyttisten etruskikuninkaiden kantaisänä, eivätkä Fabius Pictor tai Polybios hänestä tunnu muuta väittävänkään.Ridgway & Ridgway (1994: 13). Myöhempi traditio, varsinkin Dionysios Halikarnassoslainen, antaa seikkaperäisemmän kuvan, jota on sekä kyseenalaistettu että monella tavoin tulkittu. Antiikin traditio esittää nimenomaan Demaratoksen hellenisoineen Etrurian opettamalla etruskeille kreikkalaisten kirjainten käytönTacitus, Keisarillisen Rooman historia (= Annales) 11.14. ja tuomalla mukanaan kreikkalaisia savityötaidon osaajia. Tällaisissa kertomuksissa Demaratos saa tietenkin liian keskeisen aseman, mikä nimenomaan on myytin luomista, mutta hänen historiallisuuttaan olisi vaikea kiistää.Blakeway (1935); Bayer (1972: 309–311); Scullard (1980: 23); Ridgway & Ridgway (1994: 13); Brendel (1995: 95, 134–135); Winter (2002). Pliniuksen kertomuksen kannalta mielenkiintoista on myös, että Sisilian etelärannikolla sijainneen Kamarinan kaupungin kaivauksissa on löytynyt piirtokirjoituksia, jotka osoittavat, että paikalla on ollut myös korinttilaisia, joiden yhteydessä mainitaan Diopos-niminen taiteilija.Cordano (1987). Demaratos oli kuitenkin vain yksi monista kreikkalaisista liikemiehistä, jotka olivat jo 700-luvulta eaa. lähtien havainneet Etrurian ja myös koko Italian loistavaksi markkina-alueeksi.

Huomautuksia

 Lähteet 
 Ampolo, Carmine (1976/1977) Demarato. Osservazioni sulla mobilità sociale arcaica. Dialoghi di Archeologia 9–10: 333–345. 
 Bayer, Erich (1972) Rom und die Westgriechen bis 280 v. Chr. Aufstieg und Niedergang der römischen Welt (= Joseph Vogt -juhlakirja, toim. H. Temporini), 305–340. Berlin: de Gruyter.
 Blakeway, Alan (1935) "Demaratus": A Study in Some Aspects of the Earliest Hellenisation of Latium and Etruria. Journal of Roman Studies 25, 129–149. 
 Brendel, Otto J. (1995) Etruscan Art. New Haven & London: Yale University Press/Pelican History of Art. 
 Cordano, Federica (1987) Contributo onomastico alla storia di Camarina arcaica. Kokalos 33: 121–127. 
 Martínez-Pinna Nieto, Jorge (2009) La monarquía romana arcaica. Barcelona: Universitat de Barcelona. (Col·lecció Instrumenta, 31)  
 Ridgway, David & Ridgway, Francesca R. (1994) Demaratus and the Archaeologists. Murlo and the Etruscans: art and society in ancient Etruria (toim. Richard Daniel De Puma & Jocelyn Penny Small), 6–15. Madison, Wisconsin: The University of Wisconsin Press.
 Scullard, Howard H. (1980) A history of the Roman world, 753–146 B.C. 4th ed. London: Methuen.
 Williams, Charles K. (1978) Demaratus and Early Corinthian Roofs. STELE (N.Kontoleon-juhlakirja), 345–350. Ateena. 
 Winter, Nancy A. (2002) Commerce in Exile: Terracotta Roofing in Etruria, Corfu and Sicily, a Bacchiad Family Enterprise. Etruscan Studies 9 (artikkeli #18), 227–236.
 Zevi, Fausto (1995) Demarato e i re "Corinzi" di Roma. L'incidenza dell'antico: studi in memoria di Ettore Lepore, I (toim. Alfredina Storchi Marino), 291–314. Napoli: Luciano.

 Viitteet 

Luokka:Antiikin kreikkalaiset