Viron murteet

Viron murteet tarkoittavat Virossa puhuttuja itämerensuomalaisia kielimuotoja, joiden tavallisesti katsotaan muodostavan viron kielen.

 Luettelo 

Seuraava perinteisenä pidetty luokittelu on korkeakouluihin tarkoitetusta oppikirjasta Eesti murded ja kohanimed.

 Pohjoisvirolaiset murteet
 sydänvirolaiset murteet
 Viron keskimurre, jota vuoden 2011 lopussa osasi 210 henkeä
 luoteisryhmä: Risti, Harju-Madise, Nissi, Keila, Hageri, Rapla, Juuru, Paide, Türi paitsi pitäjän kaakkoisosa
 koillisryhmä: Jõelähtmen eteläosa, Kuusalun eteläosa, Haljalan eteläosa, Kadrinan pohjoisosa, Rakveren pohjoisosa, Viru-Jaagupin pohjoisosa, Iisakun luoteisosa
 kaakkoisryhmä: Kursi, ? Äksi, Laiusen länsiosa, Palamusen länsiosa
 lounaisryhmä: Kõpu, Viljandi, Suure-Jaani, Pilistvere, Kolga-Jaani, Põltsamaa, Türin kaakkoisosa
 ydinala: Väike-Maarja, Simuna, Ambla, Järva-Madise, Järva-Jaani, Anna, Koeru, Peetri, Jüri, Harju-Jaani, Kose, Kadrinan eteläosa, Rakveren eteläosa, Viru-Jaagupin luoteisosa
 Viron länsimurre, jota vuoden 2011 lopussa osasi 770 henkeä
 pohjoisryhmä: Noarootsi, Lääne-Nigula, Ridala, Martna, Kullamaa, Märjamaa
 lounaisryhmä: Hanila, Karuse, Lihula, Varbla, Mihkli, Tõstamaa, Audru paitsi pitäjän pohjoisosaa
 keskiryhmä: Kirbla, Vigala, Pärnu-Jaagupi, Vändra, Tori, Audrun pohjoisosa
 eteläryhmä: Häädemeeste, Saarde 
 Viron saarten murre, jota vuoden 2011 lopussa osasi Kinhun murteen puhujat mukaan lukien 24 520 henkeä
 Saarenmaa:
 länsiryhmä: Jämaja, Anseküla, Kihelkonna, Mustjala
 itäryhmä: Jaani, Pöide, Karja, Valljala, Püha, Kaarma, Kärla
 Hiidenmaa:
 länsiryhmä: Emmaste, Reigi
 itäryhmä: Pühalepa, Käina
 Muhu
 Kihnu, jota vuoden 2011 lopussa osasi 1 320 henkeä
 Viron itämurre,"Idamurde tekstid" / Aili Univere ; toimetanud: M. Must, V. Pall ; Eesti Teaduste Akadeemia, Eesti Keele Instituut Tallinn, 1996 s 11 jota vuoden 2011 lopussa osasi 1 277 henkeä.
 ydinala: Kodaveren pohjois- ja keskiosa, Maarja-Magdaleenan koillisosa
 pohjoisryhmä: Torman pohjoisosa sekä Avinurme, Laiusen koilliskulma, Iisakun lounaisosa eli Tudulinna
 keskiryhmä: muu Torma, Laiusen itäosa, Palamusen itäosa, Maarja-Magdaleenan keskiosa
 eteläryhmä: Äksi, Maarja-Magdaleenan eteläosa
 Viron koillisrannikkomurteet, jota vuoden 2011 lopussa osasi 1 288 henkeä 
 Viron rantamurre
 länsiryhmä: Jõelähtmen pohjoisosa, Kuusalun pohjoisosa, Haljalan länsiranta 
 keskiryhmä: Viru-Nigula, Haljalan itäranta 
 itäryhmä: Vaivaran ranta 
 Alutagusen murre: Lüganuse, Jõhvi, Iisakun pohjois- ja keskiosa 
 Etelävirolaiset murteet
 Mulkkien murre, jota vuoden 2011 lopussa osasi 9 698 henkeä 
 länsiryhmä: Halliste, Karksi, Paistu 
 itäryhmä: Helme, Tarvastu 
 Tarton murre, jota vuoden 2011 lopussa osasi 4 109 henkeä
 pohjoisryhmä: Kodaveren eteläosa, Tartu-Maarja 
 länsiryhmä: Rannu, Puhja, Nõo 
 itäryhmä: Kambja, Võnnu 
 eteläryhmä: Rõngu, Otepää, Sangaste 
 Võro, jota vuoden 2011 lopussa osasi setun puhujat mukaan lukien 87 048 henkeä
 länsiryhmä: Karula, Urvaste, Kanepi, Harglan länsiosa
 itäryhmä: Rõuge, Põlva, Räpina, Vastseliina, Harglan itäosa
 Setu, jota vuoden 2011 lopussa osasi 12 549 henkeä:
 pohjoissetukaismurteet
 länsisetukaismurteet
 itäsetukaismurteet
 kielisaarekkeet Venäjällä ja Latviassa:
 Kraasna
 Leivu
 Lutsi

Edellä mainitut paikannimet viittaavat pitäjiin, eivät kaupunkeihin. Suomen murre-käsitettä vastaa virolaisissa tutkimuksissa murrak-sana, jonka tarkasta merkityksestä ei ole selvyyttä. Eesti murded ja kohanimedissa ei myöskään kuvailla varsinaisten murteiden eroja tarkemmin. Koska aihetta koskevaa tutkimusta on olemassa niukalti, kirjassa käytetään Viron murteiden sanakirjasta (Eesti murrete sõnaraamat) lähtöisin olevaa pitäjiin perustuvaa luokitusta. Kirjassa mainitaan kuitenkin, ettei murteiden määrittelyn tulisi perustua hallinnollisiin rajoihin vaan kielellisiin erilaisuuksiin. Erilaisuudet voivat rajoittua yhteen pitäjään, kuten esimerkiksi Käinassa, kuntaan kuten Tahkurannassa tai moisioon kuten Taageperassa. Yleensä jokaisessa kyläkunnassa puhutaan kuitenkin erilaista murretta.Eesti murded ja kohanimed, s 60. Murrakud.

Viron sana murre on perinteisesti tarkoittanut edellä mainittujen murrakoiden ryhmää (oppikirjan luokittelussa: Viron keskimurretta, Viron länsimurretta, Viron saarten murretta, Viron itämurretta, Viron rantamurretta, Alutagusen murretta, Mulgin murretta, Tarton murretta sekä Võron murretta), jonka täsmällinen tarkoitus jää sekin hämäräksi.Eesti murded ja kohanimed, s. 20

 Murrejaon tausta 

 Perinteinen jako 
Kuten edellä olevasta luettelosta käy ilmi, Viron murteiden vahvimmat jakolinjat kulkevat seuraavan kolmen ryhmän välillä:
 Sydänvirolaiset murteet
 Koillisrannikkomurteet
 Eteläviron murteet
Samoin kuin on suomen kielen länsi- ja itämurteiden jako, Viron kolme murreryhmää ovat taustaltaan melko heterogeeninen joukko itämerensuomalaisia kielimuotoja. Kielimuodoista omalaatuisimpia ovat eteläviron murteet, joita kutsutaan myös eteläviron kieleksi. Eteläviron murreryhmä lienee muodostunut omaksi murrealueekseen jo hyvin varhain. Luultavasti se tapahtui ennen pohjoisviron eriytymistä muista itämerensuomalaisista kielistä. Rannikkomurteet jakavat puolestaan piirteitä erityisesti pohjoisten itämerensuomalaisten kielten, kuten suomen, karjalan ja vepsän kanssa.

Sydänvirolaisten murteiden ryhmä on edelleen historiallisesti heterogeeninen: kielestä ei juurikaan löydy piirteitä, jotka kattaisivat ainoastaan nämä viron murteet. Murreryhmän ominaispiirteitä on löydetty myös vatjan kielestä.

Murrealueet voidaan erottaa toisistaan erityisesti fonologiansa avulla. Kaksi merkittävää piirrettä ovat astevaihtelu ja vokaalin õ esiintyminen.

Eteläisissä itämerensuomalaisten kielten sanoissa, joissa on alun perin esiintynyt 2. tavussa takavokaali, kuten viro mõrd (vatja mõrta), põld (vatja põlto) ~ suomi merta, pelto, õ-vokaali vastaa pohjoisempien itämerensuomalaisten kielten e:tä. õ voi lisäksi toimia suomen o-kirjaimen vastineena, esim. viro õppima (vatja õppõa) ~ suomi oppia.
 Koillismurteista vokaali õ puuttuu kokonaan; sen sijalla on alkuperäinen e tai o, samoin kuin suomessa.
 Etelävirossa vokaalin muutos e > õ toteutuu säännöllisesti, muutos o > õ vain melko pienessä joukossa sanoja.
 Sydänvirolaisissa murteissa e > õ on myös säännöllinen ja o > õ yleisempi.
 Suurin määrä o > õ -tapauksia on todettavissa viron itämurteista sekä lisäksi vatjasta.
 Pohjoisvirolaisissa murteissa õ:n asema on jälleen kaventunut: eräissä sanoissa, joissa on alun perin ollut e ja joissa odottaisi õ:ta, on sen sijaan o: tällaisia ovat viron kirjakielen kord, kollane, kodar, otsima (suomen kerta, keltainen, ketara, etsiä).

 Viitson jako 
Ensimmäisen äännehistoriallisesti perustetun luokittelun laati Tiit-Rein Viitso tutkimuksessaan Itämerensuomalaisten murteiden luokittelun pääpiirteet (1984).
Lueteltuista itsenäisistä itämerensuomalaisista päämurteista puhutaan Virossa viittäTiit-Rein Viitso 2008. Liivi keel ja läänemeresoome keelemaastikud. Tartu Ülikooli eesti ja üldkeeleteaduse istituut & Eesti Keele Instituut, "Läänemeresoome murdeliigenduse põhijooned" piirros s 64. selitykset s. 65-67. :

 Etelävirolaiset murteet (vähintään yhtä kaukana muista Viron murteista ja muista itämerensuomalaisista kielistä kuin liivin kieli): *valketa > val̀Ge̮ [valkoinen], *saina > saìna [seinä], indikatiivin preesensin yksikön 3. persoona päätteetön
 Nevan haara: *seinä, indikatiivin preesensin yksikön 3. persoonan pääte on ollut *-pi
 maamurteet: *sesar > *se̮sar, muutos *o > õ eräissä sanoissa (*oppi- > *e̮ppi- [oppi/a])
 Pohjoisvirolaiset murteet: *õ > o eräissä sanoissa joissa *õ palautuu *e:hen, *oksa > ok̀s 
 Peipsin haara: õ säilynyt (*ke̮rta ≡ *ke̮rta), muutos *o > *õ laajentanut alaansa (*oksa > *e̮ksa)
 Viron itämurre: heikon asteen *t̆ > ᴅ lyhyen pääpainollisen tavun jäljellä vokaalien välissä (*pat̆at > paᴅàᴅ [padat]), pitkän painollisen tavun kestovaihtelu  (e̮k̀s > e̮k̆sàᴅ [oksa : oksat]) 
 Narvan haara (johon kuuluvaksi Viitso lukee myös vatjan kielen): heikon asteen *t̆ > Ø ~ j lyhyen pääpainollisen tavun jäljessä vokaalien välissä (*pat̆at > pāᴅ [padat]); pitkän painollisen tavun kestovaihtelu puuttuu  (e̮k̀s > e̮ksaᴅ [oksa : oksat]) 
 koillisviro: pp, tt, kk-n astevaihtelu puuttuu lyhyen  monoftongin jäljessä  (seppäD [sepät]), *pp̆, *tt̆, *kk̆ > ʙ, ᴅ, ɢ pitkän monoftongin, diftongin sekä sonorantin jäljessä (*jōttat̆ak : *jōtt̆an > juottaDa : juoDan [juottaa : juotan])
 Laatokan haara (siihen kuuluviksi hän lukee myös karjalan ja vepsän murteet): *sesar > *sisar,  muutos *o > õ puuttuu (*oppi- ≡ oppi- [oppi/a])
 Länsi-Laatokan haara (siihen kuuluviksi hän lukee myös muun muassa suomen ja inkeroismurteet): *pp̆, *tt̆, *kk̆ > p, t, k kaikkialla, *p, *t, *k, *s > ʙ, ᴅ, ɢ, ᴢ tai ≡ *vott̆ak > *vota > oᴅa
 rannikkoviro (läheisin ehkä hämäläismurteille): heikon asteen *t̆ > Ø ~ j lyhyen pääpainollisen tavun jäljellä vokaalien välissä (*pat̆at > pāᴅ ~ pajaᴅ [padat]), *jalk̆oit̆en > jalɢuᴅe, jalɢuje [jalkojen], *nouse- > touse- [nous/ta]

 Salmisen jako 
Viitson käsittelyä on kritisoinut Tapani Salminen siitä, ettei hän ole ottanut huomioon adstraattivaikutusta ja että hän käyttää murreryhmiä toisistaan erottavina tunnusmerkkeinä arkaismejaTapani Salminen 1998. Pohjoisten itämerensuomalaisten kielten luokittelun ongelmia. - Oekeeta asijoo. Commentationes Fenno-Ugricae in honorem Seppo Sulhonen sexagenarii 16.V.1998. Helsinki (Mémoires de Société Finno-Ougrienne 228. Suomalais-Ugrilaisen Seuran Toimituksia 228.) s. 390-406.Tiit-Rein Viitso 2008. Liivi keel ja läänemeresoome keelemaastikud. Tartu Ülikooli eesti ja üldkeeleteaduse istituut & Eesti Keele Instituut, "Läänemeresoome murdeliigenduse põhijooned" (vastaus kritiikkiin) s. 68-69..
Esimerkiksi Viron itämurteen pitkän painollisen tavun kestovaihtelu kyllä erottaa sen Narvan haarasta, mutta sama piirre esiintyy myös sen lähinaapuristossa pohjoisvirolaisissa murteissa, mikä on yksi syy sen liittämiseen niihin, vaikka tämä voi olla myös adstraattivaikutus. 

Karl Pajusalun, Ellen Niityn ja Tiit Hennosten oppikirja käsittelee pohjoisvirolaisia ja etelävirolaisia murteita viron päämurteina. Mielenkiintoisimmana kieliopillisena erona kuvaillaan ehkä etelävirossa vieläkin produktiivista mediaalista konjugaatiotaEesti murded ja kohanimed, s 78..
 Väitetään, että pääosa viron kirjakieltä kirjasuomesta erottavat piirteet ovat ominaisia myös etelävirolaisille murteilleEesti murded ja kohanimed, s 73., vaikkeivät kaikki etelävirolaisia murteitä kirjasuomesta erottavat piirteet ole välttämättä ominaisia myös pohjoisvirolaisille murteille. Esimerkiksi etelävirolaisia murteita kaikista muista itämerensuomalaisista murteista perusteellisesti erottavia imperfektin kieltomuotoja voi oppikirjasta löytää vain ahkeralla etsinnälla joistakin kielinäytteistä vailla mitään selityksiäEesti murded ja kohanimed, s. 176.. 
 Viron rantamurre ja Alutagusen murre liitetään oppikirjassa noin vaan pohjoisvirolaisiin murteisiin.Eesti murded ja kohanimed, s 81. Alutagusen murretta arvellaan rantamurteen alueelle ennen 1200–1500-lukuja Viron itämurteen alueelta tunkeutuneeksi kiilaksi. Se erottaa Vaivaran rantamurteet läntisistä rantamurteistaEesti murded ja kohanimed, s 154.. Näiden murteiden alkuperä on ollut kiistanalaisena jo pitkäänPaul Ariste 1956. Läänemere keelte kujunemine ja vanem arenemisjärk. - Eesti rahva etnilisest ajaloost. Tallinn, s 5-23.Paul Alvre 1973. Läänemeresoome aluskeele varasest murdeliigendusest, eriti eesti ja soome keelt silmas pidades. - Keel ja Kirjandus. 3, 5  s 151-162, 291-299.Arnold Kask 1984. Eesti murded ja kirjakeel.  s 79-209.Tiit-Rein Viitso 2008. Liivi keel ja läänemeresoome keelemaastikud. Tartu Ülikooli eesti ja üldkeeleteaduse istituut & Eesti Keele Instituut, "Läänemeresoome esimese silbi õ ajalugu" (1978.) s. 45-62.Huno Rätsep 1989. Eesti keele tekkimise lugu. - Akadeemia. 7  s 1503-1524.. Viimeksi mainittujen murteiden erikoisuuksien on myös arveltu syntyneen suomen ja vatjan kielen vaikutyksesta, minkä Viitso toteaa kielitieteellisesti mahdottomaksiTiit-Rein Viitso 2008. Liivi keel ja läänemeresoome keelemaastikud. Tartu Ülikooli eesti ja üldkeeleteaduse istituut & Eesti Keele Instituut, "Läänemeresoome murdeliigenduse põhijooned" piirros s 64. selitykset s. 69.. Jos rannikkomurteita puhuneet olisivat onnistuneet oppimaan uudestaan naapureiltaan yksitellen kaikki e̮-sanat, jotka niissä mahdollisesti ovat olleet yhteiset pohjoisvirolaisten murteiden kanssa, niin olisi kyse jo kielen vaihdosta eikä vaikutteista. 
 Rantamurteen itäryhmään luokiteltuja Vaivaran pohjois- ja itäreunan kylien murteitä ovat muut tutkijat luulleet koostuvan Alutagusen substraatista ja inkerin-/inkeroissuperstraatista.Mari Must 1987. Kirderannikumurre, s 337Mihkel Toomse "Kirde-Eesti rannikumurrete ttoin-adjektiivide singulari partitiiv", Eesti Keel 1936, s 102. Oppikirjassa luetetelluista seikkoja, jotka erottaisivat nämä Alutagusen murteista ja liittäisivät ne Vaivaran murteet läntisiin rantamurteisiinEesti murded ja kohanimed, s 160., on vain yksi, joka voisi erottaa niitä myös inkerinsuomalaisista murteista: supistumanominien yksikön genetiivin kaltainen monikon partitiivi (amʙo ~ amʙa, rikko ~ rikka, teiʙi ~ teiʙä, līk̀me,  rīte, venne, suom. 'hampaita, rikkaita, seipäitä, jäseniä, vaatteita, veneitä'). Samanlaista ilmiötä on havaittu pari kertaa myös Kuusalun ja Viru-Nigulan murteissaM. Must 1987. Kirderannikumurre, s 339 ja 46.3.3..

 Krikmannin ja Pajusalon jako 
Eräs Viron murteiden sanastoa koskeva tutkimus on Arvo Krikmannin ja Karl Pajusalu regressioanalyysiin perustuva Kus on keskmurde keskpunkt (suom. 'Missä on keskimurteen keskipiste') (Inter dialectos nominaque. Eesti Keele Instituudi toimetised 7. Tallinn 2000a., s. 131–172). Tällä menetelmällä saatu murrekartta eroaa selvästi kieliopillisestä luokittelusta ja muistuttaa enemmän kansanperinne-alueiden karttojaEesti murded ja kohanimed, s 97.  Mari Sarven väitöskirja "Loomiseks loodud: regivärsimõõt traditsiooniprotsessis.". Omalaatuisinta sanastoa on käytetty Viron rajaseuduilla, joista merkittävimmät ovat Lüganuse, Vastseliina, Karksi, Martna ja Kihelkonna. Keskiosan kielikäyttö on ollut stereotyypisempaaEesti murded ja kohanimed, s. 98.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Must, Mari 1987. Kirderannikumurre: häälikuline ja grammatiline ülevaade. Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut. Tallinn: Valgus.
 Must, Mari 1995. Kirderannikumurde tekstid. Toim. H. Viires. (= Eesti murded V.) Eesti Teaduste Akadeemia Eesti Keele Instituut. Tallinn.
 Toikka, Kaja 2000. Kirderannikumurde idaosa murde- ja keelekontaktid. Magistritöö autoreferaat. Tallinna Pedagoogikaülikooli läänemeresoome keelte õppetool. Tallinn.
 Alvre, Paul 2000. Kirderannikumurde ja vadja keele ühisjooni. – Inter dialectos nominaque. Pühendusteos Mari Mustale 11. novembril 2000. Koost. ja toim. J. Viikberg. (= Eesti Keele Instituudi toimetised 7.) Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 1–13.

Äänitteet
 Kirderannikumurde palu - Tallinn : Eesti Keele Instituut, 2001. - 1 CD-ROM (Windows 95/98/XP) on Eesti murdepalu. Kirderannikumurre I (1986 Meloodia) ja Eesti murdepalu. Kirderannikumurre II(1989 Meloodia) levyjen yhteinen toisinta, joka sisältää 12 kertojan 26 kertomuksen tekstejä ja äänitteitä sekä myös karttoja ja selityksiä. - Tallennettu vuosilla 1938, 1962-1982.
 Eesti murdepalu. Jüri Viikberg, Toivo Peegel. Eesti Keele Instituut 2000. on Eesti murdepalu (1975) toisinta ja sisältää kymmenen kertomusta kymmenestä Viron paikkakunnasta.

 Aiheesta muualla 

 Väike murdesõnastik (Pieni murresanasto). Toimetanud Valdek Pall Koostanud A. Haak, E. Juhkam, M. Kallasmaa, A. Kask, V. Lonn, E. Niit, P. Norvik, V. Oja, P. Raud, E. Ross, A. Sepp, J. Simm, J. Viikberg 
 Eestin Kirjallisuusmuseon tietokannat 
 Ülo Tedre Eesti Rahvalaulude Antoloogia (hakukartta) 
 Viron Kansankalenteri (haku)  

Luokka:Murteet
Luokka:Viron kieli