Jone Takamäki

Jouni Kullervo ”Jone” Takamäki  (31. joulukuuta 1955 Helsinki – 15. heinäkuuta 2025 Helsinki) oli suomalainen muusikko, jonka pääsoitin oli saksofoni. Hän oli saanut myös näyttelijäkoulutuksen, teki elokuva- ja teatteritöitä ja toimi lukijana kymmenissä äänikirjoissa.

Takamäki kiinnostui saksofoninsoitosta 16-vuotiaana kuultuaan Jan Garbarekia Tapiolan discossa vuonna 1972. Tie taipuu, Sami Yaffan omaelämäkerta, Like Kustannus, sivu 36   Takamäki oli mukana useissa jazz- ja rockyhtyeissä ja soitti lukuisien artistien levyillä. Terapia-trio yhdessä rumpali Samppa Salmen ja basisti-pianisti Make Lievosen kanssa vuosina 1977–1978 aloitti täysin omanlaisensa suunnan. Soundi 9/81, sivut 30-34 

1980-luvun alussa Johanna-levymerkiltä ilmestyi Jone Takamäen kaksi sooloalbumia: ensimmäinen hänen omalla nimellään ja toinen Jone Takamäki Triona, jossa soittivat myös Samppa Salmi ja Antti Hytti. Jazztoimittaja Jaakko Tahkolahti luonnehti Takamäen soittoa albumeilla teknisesti taitavaksi, mutta samalla raivokkaaksi, tunnepohjaiseksi ja herkäksi. Morley Jones, Tahkolahti Jaakko (suom. toim), Jazz, Tietoniekat 1981, sivu 256  

1980-luvun alussa Takamäki soitti myös kokeellisessa free jazz -yhtyeessä Roommushklahn, jonka muita jäseniä olivat muun muassa Raoul Björkenheim, Antti Hytti ja Tom Nekljudow. Vuonna 2023 Svart Records julkaisi arkistotallenteisiin perustuvan albumin Roommushklahn.

Jazzkokoonpanoista Takamäki oli mukana soittajana ja säveltäjänä muun muassa Suhkan Uhkassa, Edward Vesalan Sound and Furyssa sekä Raoul Björkenheimin Krakataussa sen huippuvuosina 1991–1996, jolloin Krakatau teki kaksi Euroopan-kiertuetta ja kaksi kehuttua albumia ECM:lle: Volition (1992) ja Matinale (1994). 

Vuonna 1997 perustettu Otná Eahket -yhtye (yhdessä Antti Hytin, Tom Nekljudowin ja Timo Hietalan kanssa) oli Takamäen merkittävimpiä yhtyeitä 1990-luvun lopusta vuoteen 2003, kuten myös trio MA-A 2000-luvulla eri kokoonpanoineen. Takamäen muita kiinnostavia musiikillisia projekteja olivat duo rumpali Markku Ounaskarin kanssa sekä Usva-trio kitaristi Lauri Hyvärisen ja lyömäsoitintaiteilija Naoto Yamagishin kanssa. Usva oli kiertueella sekä Japanissa että Suomessa vuonna 2016. Takamäellä oli myös duo-kiertue Yamagishin kanssa Japanissa vuonna 2017.

Vuosina 2006–2017 Takamäki keskittyi erityisesti soolokonsertteihin ja japanilaisten shakuhachi- ja hocchiku-huilujen soittamiseen. Hän opiskeli hocchikua Japanissa Atsuya Okudan oppilaana 2006–2010 ja shakuhachia Gunnar Linderin oppilaana Tukholmassa ja Suomessa 2006–2011.

Takamäki opiskeli näyttelijäksi Teatterikorkeakoulussa vuosina 1979–1983. Vuosina 2005–2012 hän työskenteli teatterissa näyttelijänä sekä musiikin ja äänisuunnittelun parissa. Takamäki opetti ääni-ilmaisua Teatterikorkeakoulun valo-ja äänisuunnittelun laitoksella vuosina 1990–2018. Takamäki sai vuoden 2010 Säde-palkinnon äänisuunnittelutyöstään esitykseen Woyzeck. Palkinto jaettiin teatterialan Thalia-gaalassa 2011. Takamäen kaksoisrooli näyttelijänä ja äänisuunnittelijana Woyzeckissä sai huomiota erityisesti tarkasta äänisuunnittelustaan, jossa ääni, liike ja puhe sulautuivat saumattomasti yhteen.

Takamäki sävelsi myös elokuvamusiikkia (muun muassa Urpo ja Turpo -lasten animaatioihin Antti Hytin kanssa) sekä näytteli muun muassa Anssi Mänttärin ja Renny Harlinin elokuvissa.

Jone Takamäki toimi äänikirjojen lukijana vuodesta 2019 lähtien. Hän luki yli 70 äänikirjaa eri genreistä, mukaan lukien klassikoita, elämäkertoja, historiallisia romaaneja sekä lasten- ja nuortenkirjallisuutta. Takamäen ääntä on kuultavissa suosituissa äänikirjapalveluissa, kuten Storytelissä, Nextoryssa ja BookBeatissa.

Jone Takamäen puoliso vuodesta 1999 lähtien oli monialataiteilija Mia Erlin. Heillä on kaksi yhteistä lasta. Jone Takamäellä on kaksi aikuista lasta myös edellisestä avioliitosta näyttelijä Mira Kivilän kanssa.

Hanoi Rocks -muusikko Sami Yaffa (oik. Sami Takamäki) on Jone Takamäen veli.

Jone Takamäelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2019.

 Kansainvälistä huomiota 
Universal Mind -albumi (1982) sai uudelleenjulkaisunsa myötä kansainvälistä huomiota. Brittijulkaisu The Quietus -lehden artikkeli (Complete Communion: Jazz Reviews, julkaistu lokakuussa 2020) käsittelee albumia osana eurooppalaisen spirituaalisen jazzin historiaa. Artikkelissa korostetaan levyn meditatiivista ja kokeellista luonnetta sekä Takamäen kypsää, visionääristä ilmaisua. Levyä verrataan Sun Raan ja Don Cherryn tuotantoon. Takamäen esiintyminen Lontoon Cafe OTO -klubilla mainitaan myös osoituksena hänen kansainvälisestä kiinnostavuudestaan. Takamäki esiintyi cafe Otossa maaliskuussa 2015 sekä soolona, että kitaristi Lauri Hyvärisen kanssa duona ja 2017 yhdessä Umut Çağlarin, Fahrettin Aykutin ja Alan Wilkinsonin kanssa. Takamäen live soolo-esiintymisestä cafe Otossa 2015 julkaistiin live-albumi nimeltä Improvisation. Tallenne julkaistiin digitaalisesti Café OTO:n oman OTOROKU-levymerkin kautta.

AllMusic (Yhdysvallat) tarjoaa kattavan katsauksen Takamäen tuotantoon, mukaan lukien myös Universal Mind -albumin. Sivusto tunnustaa hänen asemansa suomalaisen jazzin keskeisenä hahmona ja hänen panoksensa avantgarde-musiikkiin.

Myth of the Drum (Jone Takamäki, Umut Çağlarin ja Fahrettin Aykutin 2022) sai loistavia arvosteluja kansainvälisessä musiikkilehdistössä, muun muassa Britanniassa ja Saksassa. Levyä on kuvailtu syvälliseksi ja meditatiiviseksi kokonaisuudeksi, joka yhdistää improvisaation, jazzin ja perinnesoittimet ainutlaatuisella tavalla. Free Jazz Blog sisällytti Myth of the Drum -albumin vuoden 2022 parhaiden avantgarde- ja luovan jazzin julkaisujen listalleen. 

Iro Haarla ja Ouranos-ensemblen Under the Firmament (2024) -albumi, jolla Takamäki esiintyy, on niin ikään saanut kansainvälistä huomiota. All About Jazz -lehden arviossa albumia kehutaan sen hypnoottisesta ja unenomaisesta tunnelmasta ja erityisesti Takamäen eläimellinen puhallinsoitto kappaleessa Deliverance nostetaan esiin yhdessä Aija Puurtisen laulun kanssa. Jazz Finland -sivuston mukaan Takamäki erottuu edukseen erityisesti shakuhachi- ja hocchiku-huilujen soittajana kappaleessa Northern Lights. Norjalainen Salt Peanuts -julkaisu kuvailee levyä modernin jazzin mestariteokseksi ja vertaa Takamäen tenorisaksofonin soittoa nuoren Jan Garbarekin ilmaisuun.

 Diskografia 

  (Jone Takamäki Trio -nimellä)
 Krakatau: Volition
 Krakatau: Matinale
 Suhkan Uhka: Suhka
 Jone Takamaki, Umut Çağlar & Fahrettin Aykut: Myth of the Drum (Zehra zehra005, 2022)
 Roommushklahn, Svart records (2023)
 Iro Haarla and Ouranos Ensemble feat. Jone Takamäki (2023)

 Mukana levyillä 
 Andy McCoy: Too Much Ain’t Enough
 Maukka Perusjätkä: Säpinää
 Maukka Perusjätkä Ralf Örn Pop: Ennen kolmatta maailmansotaa
 Threshold: Paradise Now
 Ratsia: Elämän syke
 Sam Yaffa & Pelle Almgren: Cover me
 Shadowplay: Touch And Glow
 Albert Järvinen: Braindamage – Or Still Alive 
 YUP: Normaalien maihinnousu
 Jan Stenfors: Vinegar Blood
 Samuli Edelmann: Vaiheet
 Esa Eloranta: Kaikki se valo (2025)
 The World Mänkeri Orchestra feat. Jone Takamäki: Polaire

 Valikoitu filmografia 
Jon (1983)
Kello (1984)
Jäätävä polte (1986)
Palkkasoturi (1997)
Eros ja Psykhe (1998)
Saunavieras (2012)
Valo yössä (2014)
 Televisio 
Tabu (1986–1987)

 Lähteet 

 Tie taipuu – Sami Yaffa omaelämäkerta, Like 
 Discogs – Jone Takamäki 
 SuomiJazz.com (arkisto) 
 Zehra Records – Myth of the Drum 

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 Jone Takamäki on Facebook



Luokka:Suomalaiset elokuvasäveltäjät
Luokka:Suomalaiset jazzsaksofonistit
Luokka:Suomalaiset näyttelijät
Luokka:Suomalaiset muusikot
Luokka:Shakuhachinsoittajat
Luokka:Vuonna 1955 syntyneet
Luokka:Vuonna 2025 kuolleet