Inkerin Väliaikainen Hoitokunta

Inkerin Väliaikainen hoitokunta tai Länsi-Inkerin väliaikainen hoitokunta oli Pohjois-Inkerin hoitokunnan ohella toinen Inkerin asiaa ajanut toimielin Inkeriläisten kansannousun ja Heimosotien yhteydessä. 

 Perustaminen 
Hoitokunta perustettiin Helsingissä tammikuussa 1919. Sen johtajaksi valittiin yliopettaja, Pietari Toikka. Hoitokunnan alkuperäisenä tavoitteena oli saa­da lu­pa toi­mi­a Suo­mes­sa ja koo­ta jouk­ko­ja ta­voit­tee­na Inkerinmaan va­paut­ta­mi­nen bolše­vikeilta.

 Inkerin pataljoona 

Inkerin väliaikainen hoitokunta ja Viron valtio tekivät maaliskuussa 1919 sopimuksen perustaa inkeriläisistä vapaaehtoisista joukko-osasto, jota käytettäisiin Länsi-Inkerissä osana Viron armeijaa. Suomi salli asekuntoisten inkeriläisten kauttakulun Viroon, missä joukko perustettiin. Pataljoona muodostettiin 241 miehen vahvuisena Tallinnassa keväällä 1919. Yksikön oli määrä osallistua virolaisten ja Venäjän valkoisen armeijan Pihkovaa ja Pietaria kohti suuntaavaan hyökkäykseen. Komentajana toimineen inkeriläisen Aleksanteri Tynnin kaaduttua nimitti Inkerin hoitokunta Suomesta käsin hänen seuraajakseen Venäjän armeijan alikapteeni Aarne Uimosen.

 Hoitokuntien väliset erimielisyydet 
Hoitokuntien sijainnista johtuen myös niiden tavoitteet Inkerin tulevaisuuden suhteen olivat eriäviä. Alueelliset erot johtivat myös erimielisyyksiin hoitokuntien välillä. Pohjois-Inkerin hoitokunta pyrki liittämään Inkerin Suomeen Inkerin hoitokunnan ollessa maltillisempi. Se ei uskonut Venäjän koskaan luopuvan Inkeristä ja tästä johtuen se tähtäsi Inkerin itsenäiseen hallintoon osana Venäjää.

Erimielisyyksistä huolimatta hoitokunnat sopivat maisteri Kaapre Tynnin valtuuttamisesta edustamaan Inkeriä Tarton rauhanneuvotteluissa vuonna 1920.

 Katso myös 

 Pohjois-Inkerin hoitokunta
 Inkeriläisten kansannousu
 Inkerin Pataljoona
 Pohjois-Inkerin rykmentti

 Lähteet 

Luokka:Suomen heimosodat
Luokka:Inkerin historia