Demonstratiivipronomini

Demonstratiivipronominit (vanhoissa suomen kieliopeissa myös osoitusasemot) ovat pronomineja, jotka viittaavat johonkin joko tekstissä mainittuun tai puhetilanteessa havaittavaan tarkoitteeseen.

 Yleistä 
Demonstratiivipronominit voidaan nähdä osana laajempaa demonstratiivien luokkaa, johon kuuluu pronominien lisäksi myös demonstratiivisia adjektiiveja (pro-adjektiiveja, esim. suomen sellainen, tällainen, tuollainen), adverbejä (esim. suomen silloin, tällöin, tuonne, tänne, siten, täten), joissain kielissä myös substantiiveja tai verbejä.

Demonstratiivit ovat deiktisiä, eli niiden merkitys on sidoksissa puhetilanteeseen, tai anaforisia eli aiemmin mainittuun viittaavia. Demonstratiivien järjestelmä rakentuu yleensä puhujan muodostaman ”keskiön” ja hänen sijaintinsa, eleidensä ja viitteidensä perustalle. Sillä on keskeinen tehtävä ihmisten vuorovaikutuksessa: demonstratiivien avulla ohjataan keskustelukumppanien huomiota, suhteutetaan puheena oleva asia puhetilanteeseen ja rakennetaan yhteistä ymmärrystä siitä, että keskustelijat tarkastelevat samaa asiaa vaikka kenties eri näkökulmista.

Demonstratiiveja on luultavasti kaikissa maailman kielissä. Ne muodostavat suppean, suljetun luokan, eikä niitä yleensä synny kieliopillistumalla muuntyyppisistä sanoista. Demonstratiivien järjestelmät vaihtelevat kuitenkin suuresti kielittäin. Useissa kielissä on yksinkertainen järjestelmä, jossa erotetaan puhetilanteessa lähellä olevaan (proksimaali-) ja kaukana olevaan (distaali-) viittaavat demonstratiivit, mutta on myös laajempia järjestelmiä. Esimerkiksi japanin kore ’tämä’ viittaa puhujaa lähellä olevaan, sore kuulijaa lähellä olevaan ja are molemmista kauempana olevaan. Pohjoissaamessa on viisi demonstratiivipronominia: dat viittaa yleisesti tunnistettavissa olevaan tai äsken mainittuun ja vastaa paljolti suomen se-pronominia, dát viittaa puhujaa lähellä olevaan, diet puhuteltavaa lähellä olevaan, duot sekä puhujasta että puhuteltavasta jonkin matkan päässä olevaan ja dot molemmista kaukana olevaan.

Demonstratiivit ovat merkitykseltään sukua määräisyyden ilmauksille, ja useiden kielten artikkelit ovat kehittyneet demonstratiivipronomineista.

 Demonstratiivipronominit suomen kielessä 
Suomen kielen demonstratiivipronominit ovat tämä, tuo ja se. Niiden monikkomuodot muodostetaan suppletiivisesti eli eri vartalosta: nämä, nuo, ne. (N-alkuisuus pronominien monikkovartaloissa on vanha piirre, joka esiintyy myös suomen sukukielissä mordvalaiskieliä, maria ja komia myöten.) Puhutussa suomen kielessä yleisiä variantteja ovat laajalti Etelä- ja Keski-Suomessa esiintyvät tää ja nää sekä alkuaan hämäläismurteiset toi ja noi.

Demonstratiivipronominit voivat esiintyä sekä itsenäisinä nominilausekkeina (tuosta saisi hyvän keiton) että nominilausekkeessa substantiivin määritteinä (tuosta kaalista saisi hyvän keiton). Varsinkin se-pronomini muistuttaa puhutussa kielessä käytöltään usein määräistä artikkelia.

Tämä-pronominilla viitataan puhujan huomiopiirissä olevaan, se-pronominilla puhuteltavan huomiopiirissä olevaan, tuo-pronominilla taas kummankin huomiopiirin ulkopuolella olevaan tarkoitteeseen. Se on yleispronomini, joka toimii myös anaforisena viittauksena aiemmin mainittuun, ”artikkelinomaisena tarkenteena”, tukipronominina, joka kantaa yhteyden vaatiman sijamuodon merkintää (oletko unohtanut sen, että nämä piti palauttaa?), tai eräänlaisena muodollisena subjektina tai paikantäyttäjänä (se on sitten kevät).

Se ja monikollinen ne esiintyvät puhutuissa suomen kielen muodoissa laajalti myös persoonapronomineina, yleiskielen kolmannen persoonan hän/he-pronominin vastineina. Suomen yleiskielen normi, jonka mukaan se/ne-pronominilla viitataan ei-inhimillisiin tarkoitteisiin, hän/he-pronominilla ihmisiin, on nykysuomen yleiskieltä kehitettäessä tehty keinotekoinen ratkaisu.

Lähteet

Luokka:Pronominit
Luokka:Kielioppi