Distributiivinen oikeudenmukaisuus

Distributiivinen eli sosiaalinen oikeudenmukaisuus tai jako-oikeudenmukaisuus tarkoittaa sosiaalisesti oikeudenmukaiseksi katsottua tapaa jakaa voimavaroja. Kun oikeudenmukaisuus juridisena käsitteenä liittyy lainkäyttöön, sosiaalinen oikeudenmukaisuus koskee etuuksien ja hyvinvoinnin jakamista. Sosiaalinen oikeudenmukaisuus muodostaa Johanna Hurtigin, Anna Nikupeterin ja Marjo Romakkaniemen mukaan sosiaalityön käytäntöjen, tutkimuksen ja koulutuksen ytimen.Hurtig ym.    

Sosiaalinen oikeudenmukaisuus koskee etenkin tulojen ja varallisuuden jakautumista yksilöiden, ryhmien tai valtioiden välillä. Sosiaalisen oikeudenmukaisuuden välineiksi on nähty tulojen uudelleenjakaminen eli tulonsiirrot. Hyvinvointivaltiolle on ominaista, että verotuksen avulla koottuja resursseja jaetaan uudelleen ja tasataan tuloeroja.     

Sosiaalinen oikeudenmukaisuus on eettinen ongelma ja koskee sitä, miten asioiden tulisi olla. Tämän takia siitä on toisistaan poikkeavia näkemyksiä.      

 Kolme kysymystä 
Filosofi Arto Laitisen mukaan sosiaalisen oikeudenmukaisuuden teoriat vastaavat kolmeen kysymykseen: 1) millaisia asioita uudelleenjaon tulisi koskea, 2) miten uudelleenjaon tulisi tapahtua? ja 3) keiden kesken jaon tulisi tapahtua?Laitinen 2013  

 Mitä uudelleenjaon tulisi koskea 
Uudelleenjakamisen kohteita voivat olla 

 status ja oikeudet eli samanlaiset lähtöasetelmat,
 resurssit ja hyödykkeet tai 
 toteutunut onnellisuus ja hyvinvointi eli lopputulokset. 

Jos sosiaalinen oikeudenmukaisuus määritellään lopputulosten avulla, oikeuksien tai resurssien tasajako ei saa sitä aikaan. Lopputuloksiin vaikuttavat myös ihmisten omat valinnat, joten jos ihmisten itsemääräämisoikeus hyväksytään, hyvinvointi jakautuu lopulta epätasaisesti. Laitisen mukaan olisi sen takia tyydyttävä edellytysten yhtäläistämiseen. Tällöin joudutaan kysymään, mihin edellytyksiin pitäisi puuttua: riittävätkö pelkät perusoikeudet kaikille, vai pitäisikö myös aineelliset voimavarat jakaa tasan? On kuitenkin niin, että oikeuksilla ilman resursseja ei aina tee mitään. Esimerkiksi perustuslaki turvaa sananvapauden, mutta sanomalehden julkaiseminen vaatii myös rahaa. Sen takia yleensä katsotaan, että oikeuksien ohella ainakin välttämättömiksi katsottuja voimavaroja on myös saatava jakoon. Sen sijaan sellaiset lopputulokset kuin onnellisuus tai hyvä elämä olisivat ihmisen oma asia.

 Miten jaon tulisi tapahtua 
Jakamisen kohteiden jälkeen nousee esille kysymys, miten jako tulisi toteuttaa. Utilitaristisen filosofian mukaan tulisi taata mahdollisimman suuri hyvinvointi, mikä voi tarkoittaa myös jotain muuta kuin tasajakoa. Joidenkin mukaan mikä tahansa jako on oikeudenmukainen, kunhan se perustuu muodollisten perusoikeuksien kunnioitukseen. Keskeisiä ehdokkaita jaon tekemiseen ovat  seuraavat: 

 Tasajako. Oikeuksien tasajako on yleisesti hyväksyttyä, mutta muiden resurssien kohdalla mielipiteet jakautuvat. Joskus tasajako on myös mahdotonta, sillä esimerkiksi suosituimpia työtehtäviä ei riitä kaikille ja urheilukilpailussa vain yksi voittaa.
 Ansioperustainen jako (Aristoteles).  Sen mukaan resurssit tulee jakaa henkilön suoritusten ja ansioiden mukaan. 
 Tarveperustainen jako (Marx).  Tätä pidetään normaalisti hyväksyttävänä yksinkertaisten perustarpeiden osalta, mutta mielipiteet jakautuvat sen jälkeen.
 Positiivinen erityiskohtelu. Tässä kiistellyssä ratkaisussa ryhmän suhteellinen huono-osaisuus oikeuttaa suosimaan ryhmän jäseniä. Esimerkkinä on esitetty sukupuolikiintiötä oppilaitokseen, jossa toista sukupuolta on selvästi toista vähemmän. Positiivisen erityiskohtelun rajoista on kuitenkin erilaisia mielipiteitä.
 Markkinaperustainen jako. Libertaarit eivät hyväksy sitä, että markkinoilla ihmisten vapaaehtoisesta vuorovaikutuksesta syntyviä tuloja valtio uudelleenjakaisi ihmisiltä toisille.

Periaatteita voi myös yhdistellä esimerkiksi siten, että oikeudet tulee jakaa tasan, mutta muissa resursseissa painotetaan muita jakotekijöitä.

 Kenelle jaetaan 
Tavallisesti on katsottu, että resurssien jakaminen tapahtuu yksilöiden välillä, mutta "positiivisen erityiskohtelun" käsitteen pohjalta ovat nousseet vaihtoehdoksi myös ryhmät jakoperusteena. Tällöin pääasiassa ei ole yksilön tarve, vaan sen ryhmän aseman parantaminen, johon yksilö kuuluu. 

Yksilöpohjaisessa ajattelussa esille nousee saajajoukon rajaamisen ongelma. Perinteinen ajattelu on rajannut mielisairaat ja älyllisesti vammaiset esimerkiksi laitoshoitoon ja monien resurssien ulkopuolelle. Toinen rajanveto on koskenut etujen rajaamista vain oman kunnan asukkaisiin tai oman maan kansalaisiin. Monien mielestä se ei kuitenkaan vastaisi globaalin oikeudenmukaisuuden vaatimuksia. Kolmanneksi ovat nousseet esille eläinten oikeudet.

 Erilaisia sosiaalista oikeudenmukaisuutta koskevia näkemyksiä 
Aristoteleen mukaan jaon oikeudenmukaisuus tarkoittaa, että kullekin annetaan hänen ansioittensa mukaan.Nikomakhoksen etiikka V.3

Karl Marx kuvasi sosialistisen yhteiskunnan jakoperiaatteeksi meritokraattista periaatetta "kullekin ansionsa mukaan" ja kommunistisen yhteiskunnan jakoperiaatteeksi hyödykkeiden jakoa kunkin ihmisen "tarpeiden" mukaan.Marx 1875, s. 168

Steven Pinkerin mukaan "sosiaalinen oikeudenmukaisuus" -aate näkee yhteiskunnan nollasummapelinä ja "halveksii tiedettä". 

 Katso myös 

 Taloudellinen epätasa-arvo 
 Tasa-arvo
 Yhdenvertaisuus
 Sosiaaliturva
 Kansainvälinen sosiaalisen oikeudenmukaisuuden päivä

Lähteet




 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 Kangasniemi, Mari: Monoliittisesta trilogiseen tasa-arvoon. Tasa-arvo hoitotyön etiikan tutkimuksessa. Oulun yliopisto.

Luokka:Oikeusfilosofia