Rintamamiesliitto

Rintamamiesliitto (vuoteen 1940 Vapaussodan Rintamamiesten Liitto, VRL) oli Suomessa vuosina 1929–1944 toiminut sisällissodan valkoisten veteraanijärjestö, jolla oli myös äärioikeistolaisia poliittisia tavoitteita. Järjestön syntyminen oli seurausta 1920-luvun oikeistolaisesta poliittisesta liikehdinnästä ja ensimmäisinä vuosinaan se oli pitkälti lapuanliikkeen tukijärjestö. Myöhemmin se keskittyi enemmän veteraanien sosiaalihuoltoon. Se lakkautettiin syksyllä 1944 Moskovan välirauhansopimuksen perusteella.

SS-Aseveljet oli Rintamamiesliiton jäsenjärjestö. Rintamamiesliitolla oli naisille suunnattu sisarjärjestö, Rintamamiesten Naisliitto.

Perustaminen ja organisaatio
Vapaussodan Rintamamiesten Liitto perustettiin helmikuussa 1929 Tampereella. Se laajeni jo saman vuoden toukokuussa valtakunnalliseksi, mutta sen alkuperäiset avainhenkilöt olivat lähes kaikki tamperelaisia.Silvennoinen, Tikka & Roselius 2016, s. 139–145, 440–442. Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin jääkärieverstiluutnantti Onni Purhonen.Uola 1988, s. 31. Muita perustajia olivat toimittaja Eero Rekola, kauppias K. V. Huhtala sekä liikemiehiksi siirtyneet jääkärikapteenit Arvi Kalsta ja Iivari Hyppölä. Taustalla vaikutti myös tehtailija Rafael Haarla, jonka pojasta Eino Haarlasta tuli myöhemmin liiton puheenjohtaja.

VRL perustettiin sisällissotaan valkoisten puolella osallistuneiden aseveliliitoksi ja tukemaan jäseniään.Uola 1988, s. 32–33. Perustajien motiivina oli pettymys sisällissodan jälkeiseen sisäpoliittiseen kehitykseen ja ajatus, että valkoisten rintamaveteraanien tulisi järjestäytyä poliittiseen toimintaan pelastamaan vuoden 1918 voiton perintö.Siltala 1985, s. 256, 260–266, 333–335, 588.

Talvisodan syttyessä liitolla oli lähes 23 000 jäsentä ja yli 200 paikallisosastoa. Liitolla oli runsaasti myös ruotsinkielistä toimintaa. Liiton lehtiä olivat vuodesta 1930 julkaistu Rintamamies ja vuodesta 1934 julkaistu ruotsinkielinen Frontmannen.Frihetskrigets frontmannaförbund  Uppslagsverket Finland. Viitattu 11.11.2016.

Yhteydet lapuanliikkeeseen ja oikeistoradikalismiin
VRL:n poliittiseen ohjelmaan kuului ennen kaikkea vasemmiston ja työväenliikkeen toiminnan vastustaminen. Sen ohjelmassa vaadittiin muun muassa vaalilakien muuttamista siten, että kommunistit saataisiin eduskunnasta ja valtuustoista kokonaan pois ja ”isänmaallisen kansan” äänille enemmän painoarvoa. Liiton säännöissä mainittiin myös pyrkimys "suojata ja elvyttää isänmaallista toimintaa". Tämä tarkoitti läheistä yhteistyötä kommunisminvastaisen lapuanliikkeen ja myöhemmin sen henkeä jatkaneen Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) kanssa.

Historiantutkija Juha Siltala on luonnehtinut Vapaussodan Rintamamiesten Liittoa lapuanliikkeen esiasteeksi ja ”tukirakenteeksi”. Liiton johdossa oli samoja henkilöitä kuin lapuanliikkeen valtuuskunnassa, ja liiton ensimmäisen hallituksen seitsemästä jäsenestä viisi osallistui aktiivisesti muilutuksiin. Tampereella, Helsingissä ja Turussa muilutuksista vastanneet lapuanliikkeen iskujoukot muodostuivat VRL:n paikallisista johtohenkilöistä ja aktiivijäsenistä. Esimerkiksi eduskunnan varapuhemiehen Väinö Hakkilan väkivaltaista sieppausta heinäkuussa 1930 johtivat VRL:n puheenjohtaja Eino Haarla, sihteeri Eero Rekola ja hallituksen jäsen Arvi Kalsta.Silvennoinen, Tikka & Roselius 2016, s. 202–207, 271–276. Helsingin rintamamiesyhdistyksen puheenjohtajana toiminut Artturi Vuorimaa johti paikallista iskujoukkoa, joka muun muassa sieppasi kansanedustajat Eino Pekkalan ja Jalmari Rötkön eduskunnan perustuslakivaliokunnan kokouksesta. Turun seudun iskujoukkoa johti paikallisen rintamamiesyhdistyksen puheenjohtaja Eino Laitakari.

VRL:n suhde lapuanliikkeeseen tiivistyi entisestään vuosina 1931–1932, jolloin siitä tuli Siltalan sanoin lapuanliikkeen ”alaosasto”.Siltala 1985, s. 337. Liittoa yritettiin 1930-luvulla käyttää välineenä useissa äärioikeistolaisten aktivistien vallankaappaussuunnitelmissa, joista yksikään ei edennyt toteuttamisen asteelle. Joukko VRL:n helsinkiläisiä vaikuttajia perusti vuonna 1931 Aarne Runolinnan ja Ragnar Gröningin johdolla kilpailevan järjestön Vapaussodan Kenttäharmaat, joka oli vähintään yhtä poliittinen ja radikaali. Kenttäharmaiden johdossa toiminut everstiluutnantti Carl Lindh siirtyi hieman myöhemmin VRL:n johtajaksi. VRL:n toiminta kiellettiin tilapäisesti vuoden 1932 Mäntsälän kapinan jälkeen tasavallan suojelulain nojalla, mutta sitä ei lakkautettu pysyvästi.

Myöhempi toiminta ja lakkauttaminen
Mäntsälän kapinan jälkeen liiton avoin poliittisuus väheni ja se keskittyi sosiaaliseen työhön. Liiton näkyvimmäksi toiminnaksi muodostui sisällissodan valkoisten veteraanien ja sotainvalidien taloudellinen avustaminen, edunvalvonta ja perinnetoiminta. Lisäksi se järjesti vapaussotajuhlia ja pystytti sotamuistomerkkejä.Uola 1999, s. 44–47, 262. Järjestö vaihtoi nimekseen Rintamamiesliitto vuonna 1940, koska siten pyrittiin antamaan myös talvisodan veteraaneille mahdollisuus liittyä siihen. Valkoisen Suomen perintöä kantanut järjestö ei kuitenkaan saavuttanut veteraanien enemmistön luottamusta, ja suurin osa heistä liittyikin samaan aikaan perustettuun Suomen Aseveljien Liittoon.Silvennoinen, Tikka & Roselius 2016, s. 343–344. Rintamamiesliitto esiintyi vuosista 1940–1941 alkaen hyvin saksalaismielisenä, ja sen kautta värvättiin vapaaehtoisia suomalaiseen Waffen-SS-pataljoonaan. Vuonna 1943 perustettu SS-Aseveljet ry liittyikin Rintamamiesliiton jäsenjärjestöksi. Jatkosodan lopulla Rintamamiesliitto vastusti näkyvästi Suomen erillisrauhapyrkimyksiä.

Vuonna 1944 Suomi sitoutui Moskovan välirauhansopimuksen 21. artiklan mukaan hajottamaan ”kaikki sen alueella toimivat hitleriläismieliset (fascisminluontoiset) poliittiset, sotilaalliset ja sotilaallisluontoiset samoin kuin muutkin järjestöt, jotka harjoittavat Yhdistyneille Kansakunnille ja erityisesti Neuvostoliitolle vihamielistä propagandaa”.Uola 1988, s. 213–214. Vapaussodan Kenttäharmaat ja SS-Aseveljet lakkautettiin jo aivan ensimmäisten joukossa 23. syyskuuta 1944, mutta Rintamamiesliitto lakkautettiin vasta kuukautta myöhemmin valvontakomission edustajan Pavel Orlovin kehotettua Suomen hallitusta toimimaan asiassa. Rintamamiesliiton johdolle tarjottiin vielä mahdollisuutta lakkauttaa järjestönsä itse, mutta puheenjohtaja Lindh ja liittohallituksen enemmistö kieltäytyivät, joten liitto lakkautettiin valtioneuvoston päätöksellä 19. lokakuuta 1944. Samassa yhteydessä lakkautettiin liiton 232 paikallisyhdistystä ja sen sisarjärjestö Rintamamiesten Naisliitto.

Lakkauttamisen jälkeen liiton entisiä jäseniä toimi natsi-Saksan johdolla muodostetussa saksalaismielisessä vastarintaliikkeessä, jota Saksa yritti vähäisellä menestyksellä pystyttää Suomeen saadakseen maan jatkamaan taistelua sen puolella.Alava 1974, s. 88.

 Myöhemmät arviot 
Historiantutkijoiden Oula Silvennoisen, Marko Tikan ja Aapo Roseliuksen mukaan Vapaussodan Rintamamiesten Liiton johto koostui pääasiassa fasisteiksi luonnehdittavista henkilöistä ja liitto oli Suomen tärkein ”kansallismielisen radikalismin” taustaorganisaatio koko olemassaolonsa ajan, sillä se kokosi yhteen samanmielisiä vaikuttajia tehokkaammin kuin avoimen fasistiset järjestöt.

 Puheenjohtajat 
everstiluutnantti Onni Purhonen 1929–?
luutnantti Eino Haarla
everstiluutnantti Carl Lindh 1935–1944

 Lähteet 

 Alava, Ali: Gestapo Suomessa, Karisto: Hämeenlinna 1974 .
 Lappalainen, Matti: Hannes Ignatius – Mannerheimin harmaa eminenssi, WSOY: Juva 2005 .
 Siltala, Juha: Lapuan liike ja kyyditykset 1930. Otava, Helsinki 1985. 
 Silvennoinen, Oula, Tikka, Marko & Roselius, Aapo: Suomalaiset fasistit – mustan sarastuksen airuet. WSOY, Helsinki 2016. 

 Uola, Mikko: ”Suomi sitoutuu hajottamaan…”: Järjestöjen lakkauttaminen vuoden 1944 välirauhansopimuksen 21. artiklan perusteella. Suomen Historiallinen Seura, Helsinki 1999. 

 Viitteet 

Luokka:Suomen sisällissota
Luokka:Äärioikeisto Suomessa
Luokka:Suomalaiset veteraanijärjestöt
Luokka:Moskovan välirauhansopimuksen perusteella lakkautetut järjestöt