Tonejoki

Tonejoki () on joki Kantōn tasangolla Japanissa. Se on Japanin toiseksi pisin joki Shinanojoen jälkeen. Joen pituus on 322 kilometriä ja valuma-alue on 16 840 neliökilometriä, mikä on Japanin suurin. Historiallisesti Tonejoki oli tärkeä kulkureitti, ja nykyisin siitä otetaan valtaosa Japanin pääkaupungin Tokion käyttövedestä. 

Joen lempinimi on Bandō-Tarō (坂東太郎). Bandō on Kantōn seudun vanhentunut nimitys ja Tarō on tyypillinen japanilainen vanhimman pojan nimi. Jokea pidetään toisinaan yhtenä japanin kolmesta suurimmasta joesta: kaksi muuta ovat Shikokussa sijaitseva Yoshinojoki ja Kyūshūssa sijaitseva Chikugojoki.

 Maantiede 
Tonejoki saa alkunsa Gunman prefektuurin ja Niigatan prefektuurin välisellä rajalla sijaitsevalta Ōminakamivuorelta, joka kuuluu Echigo- tai Mikunivuoriin. Joki virtaa kaakkoon Kantōn tasangon halki ja laskee Tyyneen valtamereen Chōshin kaupungin kohdalla. 

Yläjuoksullaan Tone virtaa syvissä laaksoissa, joihin on rakennettu useita patoja. Tonella on monia sivujokia. Yläjuoksulla Toneen yhtyy Akayajoki, joka muodostaa Tonen kanssa Numatan allaslaakson. Kantōn tasangon reunalla Toneen virtaa Agatsumajoki. Keskijuoksun sivujokia ovat esimerkiksi Karasu, Watarase ja Kinu; täällä Tonesta haarautuu myös Edojoki, joka virtaa etelään Tokionlahteen. Alajuoksulla Tone soljuu itään alavien kosteikkoseutujen läpi ohittaen useita järviä, kuten Teganuman ja Inbanuman. Suullaan joki on noin kilometrin levyinen.

Tonejoen keskimääräiseksi virtaamaksi mitattiin vuonna 1982 Kurihashissa 255 kuutiometriä sekunnissa. Virtaama kuitenkin vaihteli huomattavasti: suurin mitattu oli 7 940 m³/s, pienin 58,1 m³/s. Tulvia joella aiheuttavat etenkien taifuunien tuomat rankkasateet. Koska joen valuma-alue on laaja, tulvatkin ovat usein olleet vaikutuksiltaan suuria ja ulottuneet Tokioon saakka. Tulviessaan joki ottaa mukaansa runsaasti vulkaanista, helposti liikkuvaa maa-ainesta. Historiallisesti tulvia säänneltiin päästämällä joki tulvimaan hallitusti Saitaman tasankoalueelle, ennen kuin tulva saavutti joen alajuoksun. Nykyisin tulvia hallitaan padoin, tulva-altain ja tulvakanavin. Edellinen suuria tuhoja aiheuttanut tulva, joka sai joen tulvapadot murtumaan, tapahtui taifuuni Kathleenin yhteydessä vuonna 1947.

 Historia 
pienoiskuva|Tonejoki Hiroshigen puupiirroksessa vuodelta 1858

Tonejoki virtasi 1600-luvulle saakka etelään Tokionlahteen. Tonejoen nykyinen alajuoksu Tyynenmeren suunnalla tunnettiin alun perin Hitachijokena (常陸川, Hitachigawa). Muinoin tämän joen suulla oli laaja Katoriumi-niminen lahti. Joen nykyinen reitti onkin voimakkaasti ihmisen muokkaama, ja joki on koko pituudeltaan suojattu penkerein.

Edo-kaudella 1600-luvulla Tokugawa-hallinto toteutti suuria hankkeita, joilla joen reittiä muutettiin ja se kanavoitiin virtaamaan Tokionlahden sijaan itään Tyyneenmereen. Muutoksilla lienee ollut useita tavoitteita, kuten uuden peltomaan raivaaminen, Edon suojaaminen tulvilta ja kaupungin puolustaminen pohjoisen suuntaan. Ensisijainen tavoite oli kuitenkin Edoa eli nykyistä Tokiota palvelevien vesireittien rakentaminen. Järjestely vaati useita yrityksiä useiden vuosikymmenten aikana. Työt valmistuivat lopulta vuonna 1654, kun Tonejoki saatiin yhdistettyä entisen Hitachijoen uomaan, mutta joen uuden uoman levennystyöt jatkuivat 1800-luvun alkuun saakka. Vaikeuksia aiheutti myös Watarasejoen virtaaminen väärään suuntaan, mikä sai aikaan tulvia. Niiden estämiseksi jokien yhtymäkohdan lähelle Kogan seudulle rakennettiin 1900-luvun alussa Watarasen tulvasuojeluallas.

 Liikenne 
Tonejoki oli rautateiden rakentamiseen asti merkittävä kulkuväylä. Edo-kaudella sitä pitkin kuljetettiin Edoon tuotteita Tōhokun suunnalta. Reitti Tone- ja Edojokia pitkin (uchimawari, ’sisäreitti’) oli turvallisempi kuin Bōsōn niemimaan Tokionlahdelle kiertävä reitti (sotomawari, ’ulkoreitti’). Reitin varrelle kehittyi useita satamapaikkakuntia, kuten Nagareyama, Noda, Sekiyado ja Sawara. Vuonna 1690 jokisatamia laskettiin olevan yli 80. Joella liikuttiin muun muassa takasebune-veneillä. Kioroshiin nykyisen Inzain kaupungin alueella syntyi vilkas satama, jossa tavaroita siirrettiin veneistä maanteitse kuljetettaviksi. Aluksi rahti oli pääosin riisiä, Edo-kauden loppupuolella myös lähialueiden tuotteita, kuten Chōshin ja Nodan soijakastiketta, Chōshin mereneläviä sekä Sawaran sakea. Edon suunnasta tuotiin suolaa, sokeria ja päivittäistavaroita. 

Tonejoella alettiin käyttää höyrylaivoja vuonna 1874. Ne olivat huomattavasti nopeampia kuin takasebune-veneet, sillä höyrylaivalla matka Chōshista Tokioon kesti vain 18 tuntia, veneellä jopa kaksi viikkoa. Vuonna 1890 yhteyttä nopeuttamaan rakennettiin vielä Tonen kanava Tone- ja Edojokien välille. Parhaimmillaan jokireittiä käytti noin 38 000 laivaa vuodessa. Narita-rautatielinjan avaamisen myötä vuonna 1933 joki kuitenkin pääosin menetti merkityksensä tavarankuljetuksessa. Alajuoksulla ja Kasumigaurajärven ympäristössä vesiliikenteellä oli merkittävä rooli vielä 1950-luvun autoistumiseen saakka.

 Käyttö 
Tonejoen yläjuoksulle on 1950-luvulta lähtien rakennettu useita patoja, joita käytetään sähkön tuotantoon, keinokasteluun, vesijohtoveden ottoon ja Tonejoen virtaaman säätelyyn. Alajuoksulle on rakennettu kastelukanavia, joilla vettä ohjataan maatalouden käyttöön. Tokion ja Saitaman alueiden käyttövettä otetaan myös Tonejoen säännöstelypadolta, joka valmistui Gyōdaan vuonna 1968. Koska veden käyttö oli intensiivistä, ongelmaksi tuli Tyynenmeren suolaveden virtaus Tonejoelle, minkä vuoksi joen alajuoksulle Tōnoshōhon rakennettiin vielä Tonejoen suun säännöstelypato vuonna 1971.

Suur-Tokion metropolialueen kasvaessa paineet joen veden käytölle ovat kasvaneet. Noin kymmenesosa Japanin väestöstä asuu Tonejoen valuma-alueella, ja Tokion käyttövedestä noin kolme neljäsosaa otetaan Tonejoesta. Päivittäin joesta otetaan noin 6,5 miljoonaa kuutiometriä vettä. 

Tonejoen varrella on monia luonnonsuojelu- ja virkistysalueita. Yläjuoksulla on luonnonkauneudestaan tunnettuja laaksoja ja kuumia lähteitä (onsen), alajuoksun tasankoalueilla muun muassa kalastus-, veneily- ja pyöräilymahdollisuuksia ja joenvarren golfkenttiä. Yläjuoksu kuuluu Jōshin’etsu-kōgenin kansallispuistoon.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Japanin joet
Luokka:Tyyneenmereen laskevat vesistöt