Nuokkukarhiainen

Nuokkukarhiainen (Carduus nutans) on Euraasiassa laajalle levinnyt ohdaketta muistuttava asterikasvi. Suomessa se on erittäin harvinainen vieraslaji.

 Ulkonäkö ja koko 
Kaksivuotinen nuokkukarhiainen kasvaa jopa 150 cm korkeaksi. Sen varsi on seittikarvainen ja siinä on piikkisiä siipipalteita. Varressa kierteisesti olevien lehtien lavat ovat vahva- ja keltapiikkisiä, alta hieman karvaisia. Lehdet ovat pariliuskaisia ja liuskoja on 6–10 paria. Punaiset suuret kukinnot ovat yksittäisiä, puolipallomaisia ja nuokkuvia mykeröitä. Mykeröiden kehtosuomut ovat tikarimaisia. Nuokkukarhiainen kukkii heinäkuusta lokakuuhun.Retkeilykasvio 1998, s. 438. Kasvin siementuotanto on hyvä, ja sillä on siemenpankki. Nuokkukarhiaista muistuttaa jonkin verran piikkiohdake (Cirsium vulgare), mutta sen kukinnot ovat pystyjä, mykerön kehtosuomut tasasoukkia ja lehdet alapinnaltaan harmaakarvaisia.Laine 1997, s. 94.

Nuokkukarhiaisen lehtiruusukkeista vapautuu maaperään kasvin lahoamisen myötä allelokemikaaleja, jotka estävät tai hankaloittavat lähiympäristön muiden kasvien lisääntymistä. Tätä ilmiötä kutsutaan allelopatiaksi.Sinkkonen 2008, s. 167–168.

 Levinneisyys 
Nuokkukarhiaisen alkuperäinen kotiseutu on Itä-Euroopan ja Länsi-Aasian aro- ja niittyalueilla. Sieltä se on levinnyt hyvin laajalle lähes koko Eurooppaan, Pohjois-Afrikkaan, laajalle Keski-Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan. Lajia tavataan myös eteläisellä pallonpuoliskolla muun muassa Uudessa-Seelannissa, missä siitä on tullut laidunmaiden haitallinen rikkakasvi.

Suomeen nuokkukarhiainen on tullut pääasiassa laivojen painolastien mukana, joten lajia on tavattu monilta vanhoilta satamapaikoilta. Vakiintuneena sitä on tavattu ainoastaan Raumalta, Kristiinankaupungista, Oulusta ja Porista. Näistä lajia tavataan nykyään vain Porin Reposaaresta, josta laskettiin 1990-luvulla vuosittain yli 100 yksilöä.

 Elinympäristö 
Suomessa nuokkukarhiainen kasvaa satama-alueella ja sen liepeillä kadunvierillä ja pihatonteilla. Sitä on tavattu myös tienpientareilta, myllypihoilta, kaatopaikoilta ja heinäpelloilta. Nykyistä esiintymää uhkaa lähinnä kasvupaikkojen rakentaminen.

 Lähteet 
 Laine, Unto: Nuokkukarhiainen. Teoksessa Uhanalaiset kasvimme. Toim. Terhi Ryttäri ja Taina Kettunen. Suomen ympäristökeskus, Helsinki 1997, s. 94.
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Sinkkonen, Aki: Kasvien kemiallista häirintää ja sodankäyntiä. Teoksessa Kasvit II. Toim. Piirainen, Mikko. WSOY, Porvoo 2008, s. 167–169.

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Nuokkukarhiainen (Carduus nutans)
 Kasviatlas 2022: Nuokkukarhiaisen (Carduus nutans) levinneisyys Suomessa.
 Luontoportti: Nuokkukarhiainen (Carduus nutans)
 Pohjolan kasvien pauloissa: Carduus nutans – nuokkukarhiainen
 ITIS: Carduus nutans 
 United States Department of Agriculture (USDA): Carduus nutans 
 Flora of China: Carduus nutans 
 Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Carduus nutans (nodding thistle) 

Luokka:Karhiaiset