Suomen sotavankileirit jatkosodassa

Suomen sotavankileirit jatkosodassa olivat suomalaisten jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 saamien sotavankien vankileirejä. Niillä pidettiin noin 64 000 neuvostosotilasta. Suomalaiset jakoivat sotavangit eri ryhmiin, kuten poliittisiin, upseereihin ja miehistöön ja usein myös eri etnisiin ryhmiin, ja esimerkiksi juutalaiset olivat omana ryhmänään.Roiko-Jokela 2004" 

Sotavankileirien hallinto
Sotavankien hallinnosta vastasi ensin sodan alussa Suojeluskuntien Yleisikunnasta eriytetty Kotijoukkojen esikunta, jonka sotavankitoimiston päällikkönä toimi Eljas ErkkoArponen 2003. Vuonna 1942 perustettiin Päämajaan erillinen sotavankitoimisto, jonka päälliköksi määrättiin eversti Sulo Malm. Sotavankiorganisaatio uudistettiin 2. syyskuuta 1943, jolloin sotavankien hallinto siirrettiin Yleisesikunnan päällikön alaisuuteen. Tuolloin perustettiin Sotavankikomentajan esikunta, jonka komentajaksi määrättiin eversti Malm.

Sotavankikomentajan esikunnan alaisuudessa toimi myös sotavankitarkastajia, joiden tehtävänä oli valvoa vankien käsittelyä, käyttöä, vartiointia ja huoltoa. Sotatoimiyhtymissä toimi sotavankiasian upseereita, jotka tekivät tarkastuksia sotatoimialueen vankimuodostelmissa. Kotialueella myös suojeluskuntapiirien komentajat olivat vastuussa piirinsä alueella olevien sotavankien kohtelusta.

 Marsalkan huomiot 
Jatkosodan ensimmäisenä talvena marsalkka Mannerheim oli huolissaan sotilaiden ja siviilien ravitsemuksesta sekä sotavankien ruoka-annoksista. Mannerheim piti raportteihin syvennyttyään sotavankien muonan vitamiinipitoisuutta riittämättömänä ja vaati parannuksia sotavankien oloihin. Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajana marsalkka vetosikin Genevessä sijaitsevaan Kansainvälisen Punaisen Ristin komiteaan. Seurauksena Yhdysvalloista ja Sveitsistä saatiin seuraavan kahden vuoden aikana 200 tonnia elintarvikkeita ja lääkkeitä sotavangeille. Jakelu sotavankileireille tapahtui Suomen Punaisen Ristin kansainvälisen komitean ohjeiden mukaan ja heidän edustajiensa valvonnassa. Haavikko Päämaja s. 115–116  

Mannerheim myös vieraili sotavankileirillä tarkastaen vankien vaatetusta ja asuinoloja ja jopa maistoi heidän ruokaansa. Palattuaan Mikkelin päämajaan hän lähetti jokaiselle upseerivangille savukeaskin omalla kustannuksellaan. Tämä maksoi marsalkalle 9 000 silloista markkaa. Haavikko Päämaja s. 116–117 

Leirien organisaatio

Sotavankileirit jakaantuivat pää,- ala-, tai työmaaleireiksi. Pääleirissä sijaitsivat esikunta ja vartioston tukikohta. Alaleiri oli pääleirin alaisuudessa toimiva yksikkö, joka oli sotilasvartioinnissa, -huollossa ja majoituksessa.Roiko-Jokela 2004, s. 24 Leirien vartijoina toimivat sotilaat olivat pääsääntöisesti B I -luokan tai B II -luokan sotilaita. Heidän piti suorittaa kymmenen päivän vartijakurssi, joka käsitti aseenkäsittely- ja kurinpalautusharjoituksia. Alle 18-vuotiaat saivat toimia vain lähetteinä.

Katso myös
 Luettelo suomalaisista sotavankileireistä 1941–1945
 Koverin keskitysleiri
 Naarajärven sotavankileiri
 Saksalaisten vankileirit Suomessa 1941–1945
Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa

Lähteet
 Arponen, Antti O.: Poliittiset sotavangit koottiin Ruokolahden Syyspohjaan. Etelä-Saimaa 30.11.2003. (Luettu 31.1.2009.)



Viitteet

Aiheesta muualla



 Eversti Sulo Aate Malm.  Pohjan prikaatin kilta. 18.1.2009.


Luokka:Jatkosota
Luokka:Vankileirit Suomessa 1939–1945