Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö 1940–1941

Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö 1940–1941 käsittelee välirauhan aikaista maiden sotilaallista yhteistyötä ja toimenpiteitä talvisodan lopusta jatkosodan syttymiseen.

Talvisota päättyi Moskovan rauhaan 13. maaliskuuta 1940. Saksa halusi Suomen mukaan suunnittelemaansa suurhyökkäykseen Neuvostoliittoon, mikä ei kuitenkaan sopimuksetta ollut mahdollista. Suomi torjui päättäväisesti Saksan tarjoaman liittosopimuksen.

Saksan jalkaväen kenraali Waldemar Ehrfurt kirjoitti muistelmissaan, että ”Suomen sotapäällikön kädet eivät sodan kynnyksellä olleet minkäänlaisten saksalaisten kanssa tehtyjen sopimusten sitomat. Sodan aikana Suomi yritettiin monta kertaa Saksan taholta liittosopimuksella sitoa kansainvälisesti Saksan valtakuntaan. Näille kehotuksille Suomen hallitus oli koko ajan kuuro. Suomen kansa ja hallitus eivät tahtoneet tulla vedetyksi suurvaltojen väliseen sotaan. Suomalaiset pitivät kolmatta vapaussotaansa talvisodan jatkona, puolustussotana, Suomen ja Neuvostoliiton välisenä asiana. Saksalaisista sotilaista he käyttivät nimitystä ʼaseveliʼ”.

Saksan aloitteesta maiden välille syntyi sotilaallisen yhteistyön linja, joka alkoi 1940 loppukesästä neuvotteluilla ja tietojenvaihdolla. Saksan valmistautui Neuvostoliittoon suuntautuvaa hyökkäystä varten, mutta Suomi lähtisi sotaan vain jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen.

Kiristynyt maailmanpoliittinen tilanne, taloudelliset ja maanpuolustukselliset tarpeet sekä toiveet revanssista Neuvostoliiton suhteen Saksan aseiden avulla saivat Suomen tukeutumaan Saksaan ja sopimaan aseveljeydestä. Maat tiivistivät taloudellista ja sotilaallista yhteistyötään, ja Suomi salli Saksan joukkoja maaperälleen puolustustaan tiivistämään.

Saksa hyökkäsi 22. kesäkuuta 1941 Neuvostoliittoon, mutta sai luvan käyttää Suomen aluetta sotatoimiin vasta 25. kesäkuuta alkaen Suomen julistettua sodan Neuvostoliitolle.Jokipii, Mauno: Jatkosodan synty, 1987, s. 599 Neuvostoliitto oli aloittanut sotatoimet Suomea vastaan 22. kesäkuuta 1941 klo 6.05G. Mannerheim, Muistelmat II-osa, 1952, s. 31. Kun Neuvostoliiton hyökkäykset jatkuivat ja kävivät yhä rajummiksi, 25. kesäkuuta eduskunnassa hyväksyttiin päätöslauselma, jonka mukaan Suomi oli jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa.Tanner, Väinö: Suomen tie rauhaan, 1952, s. 9

Taustaa

Tilanne talvisodan jälkeen
Talvisodan jälkeen maiden välit olivat viileät, sillä Saksa oli Suomen pettymykseksi ollut sodan aikana tiukan puolueeton. Suomi pyrki suuntautumaan länsivaltoihin, mutta Saksan vallattua Tanskan ja Norjan Suomi jäi maantieteellisesti sekä ulko- ja talouspoliittisesti puristuksiin Saksan ja Neuvostoliiton väliin. Kesällä 1940 Neuvostoliiton painostaessa Suomea näytti ainoana vaihtoehtona olevan natsi-Saksa, jonka sotamenestys toisaalta myös houkutti ja herätti toiveita Moskovan rauhansopimuksen kumoamisesta yhteistyön ja Saksan aseiden avulla.

Saksan päätös hyökkäyksestä Neuvostoliittoon

Adolf Hitler aloitti Neuvostoliittoa vastaan kohdistuvan sodan valmistelut heinäkuun viimeisinä päivinä 1940 salaisessa Saksan korkeimman sotilasjohdon kokouksessa. Suunnittelu alkoi välittömästi operaationimellä Aufbau Ost, joka annettiin elokuussa. Marraskuussa Hitler antoi ohjeen numero 18, jonka mukaan idän hyökkäyksen suunnitelmia tuli jatkaa oli poliittisten neuvottelujen tulos mikä tahansa. 18. joulukuuta annettiin ohje numero 21, jossa määriteltiin operaatio Barbarossa ja sen strategiset tavoitteet.Clark 1965, s. 18–19 

Suomi oli mukana suunnitelmissa jo heinäkuussa 1940.Korhonen 1961, s. 61–62 Hitlerin päätös sotaretkestä Neuvostoliittoa vastaan vaikutti välittömästi Saksan politiikkaan Suomen suhteen. Hitler antoi elokuun alkupuolella suostumuksensa tanskalaisen Madsenin ja Suomen hallituksen sopimaan asekauppaan. Asekauppias Wilhelm Hilbert oli matkustanut jo sitä ennen 3. elokuuta Berliiniin mukanaan lista suomalaisten toivomista aseista ja tarvikkeista. Hitler kutsui 14. elokuuta luokseen valtakunnanmarsalkka Herman Göringin ja everstiluutnantti Joseph Veltjensin ja ilmoitti heille, että Suomelle oli annettava pikaista apua ja suuria toimituksia. Veltjensin oli matkustettava Suomeen ja neuvoteltava sotamarsalkka Mannerheimin kanssa ja hankittava luettelo siitä, mitä Suomi todella tarvitsee. Veltjensin oli samalla hankittava oikeus rajoitettujen saksalaisten joukkojen kuljettamiseen Suomeen alueen läpi Pohjois-Norjaan.  

Kauttakulkusopimus 

Seuraava käänne suhteissa oli everstiluutnantti Joseph Veltjensin vierailu Suomeen 17. elokuuta. Veltjens oli valtakunnanmarsalkka Hermann Göringin luottomies. Veltjensin käymät neuvottelut pidettiin tarkkaan salassa, mutta myöhemmin on osoitettu, että hän tapasi ainakin Mannerheimin ja presidentti Risto Rytin. Neuvotteluissa sovittiin, että Saksa toimittaisi Veltjensin oman yhtiön ja erään ruotsalaisen yhtiön välityksellä runsaasti sotatarvikkeita Suomelle Saksan sotasaalisvarastoista. Käynnin päätarkoitus oli kuitenkin toinen: Veltjens ehdotti, että Saksa saisi kuljettaa ilmavoimien joukkoja ja materiaalia Pohjois-Suomen läpi. Molempien maiden suhteet Neuvostoliittoon olivat kiristymässä ja Neuvostoliitto ei tehnyt asiasta suurta kysymystä. Solmittu kauttakulkusopimus pysyi salassa, kunnes 21. syyskuuta ensimmäiset saksalaiset alukset ilmestyivät Suomen rannikolle. Sopimus otettiin kuitenkin kansan parissa pääasiallisesti myönteisesti vastaan.Suomen historian pikkujättiläinen, s. 712–718 Lokakuun 1. päivänä Veltjensin kanssa solmittiin asehankintasopimus, joka sisälsi muun muassa 53 kenttätykkiä ja 28 ilmatorjuntatykkiä.

Ilmavoimien yhteistyö
Koelentotoiminta ja lainakoneet
Ilmeisesti samoissa neuvotteluissa Suomi lupautui lainaamaan saksalaisille Suomen ilmavoimien liittoutuneiden käyttämiä lentokonetyyppejä koelentoja ja tutustumista varten. Ensisijainen oli brittivalmisteinen Bristol Blenheim -pommittaja. Yksi Suomen ilmavoimien Blenheim IV lennettiin Saksaan syyskuun lopussa ja palautettiin joulukuussa. Mukana oli testejä varten myös brittiläisvalmisteista lentosuunnistuslaitteistoa ja Wimperis-pommitustähtäin. Koelentotoiminta jatkui: Blenheimin Luftwaffen koelentokeskuksesta Rechlinistä Suomeen lentänyt Flugkapitän Heinz Beauvais koelensi samalla matkalla Suomen ilmavoimien neuvostovalmisteisen Polikarpov I-153 -hävittäjän Malmilla. Lisäksi jossain vaiheessa välirauhan aikana maassa vieraili saksalaisseurue erityisesti neuvostokonemalleihin tutustumassa. Huhtikuussa 1941 Saksaan lainattiin Polikarpov I-16 -hävittäjä ja toukokuussa Iljušin Il-3M -pommikone. Kesäkuussa operaatio Barbarossan aloituspäivänä yksi Suomen Ilmavoimien Brewster-hävittäjä oli valmiiksi osiin purettuna ja laatikoihin pakattuna odottamassa laivausta Saksaan.Valtonen 1997, s. 16–17, 35

Saksan sotilaskoneet Suomen ilmatilassa 
Syksyllä 1940 saksalaiset Norjan Banakista, ja myöhemmin Kirkkoniemestä operoivat lentokoneet tekivät tiedustelulentoja Neuvostoliiton alueelle Suomen ilmatilan kautta. Lennot suoritettiin 27. syyskuuta – 29. marraskuuta vuonna 1940 päätehtävänä oli kuvata teitä ja Muurmannin rataa. Lennot tehtiin Dornier Do 17 -koneilla, joita oli myöhemmin myös Suomen ilmavoimilla. Huhtikuussa 1941 tiedustelulennot Neuvostoliittoon Suomen alueen kautta aloitettiin uudelleen, usealta eri kentältä.Valtonen 1997, s. 26–30

Vuoden vaihteessa 1940–1941 Luftwaffen Ilmaviestipataljoona 100 testasi X-pommitussuunnistusjärjestelmää () ja sen laskentalaitetta () pitkänmatkanlennoilla Keski-Euroopasta muun muassa Pohjois-Suomeen. Lennot tehtiin 7 000 metrin korkeudessa ilman välilaskuja. Koneet oli varustettu siviilitunnuksin ja maalattu harmaiksi.

Suomalainen SS-pataljoona

Helmikuussa 1941 Saksassa suunniteltiin aluksi 750 vapaaehtoisen suomalaisen, myöhemmin 1 500 miehen koulutusjoukon perustamista. Suomen hallituksen kantaa tiedusteltiin maaliskuussa, ja vastaus oli myöntävä. Asia hoidettiin Saksan sotilastiedustelu Abwehrin ja Valtiollisen poliisin kautta. Peiteorganisaatioksi perustettiin yksityinen värväyskomitea. Koulutusosasto sijoitettiin SS-pataljoonaksi ja nimettiin Wiking-SS:ksi, vaikka alun perin ja sopimuksen mukaan sen piti liittyä Wermachtin riveihin. Suomalaiset yrittivät asettaa joukon käytölle aluksi ehtoja, mutta näistä luovuttiin, ja huhtikuun puoleenväliin mennessä ainoastaan toivottiin joukkoja Suomeen, mikäli maa joutuisi sotaan yksinään.Korhonen 1961, s. 232–235 Koottu 1 200:n miehen vapaaehtoispataljoona kuljetettiin toukokuussa viidessä erässä salaa Saksaan.Jokipii 1991, s. 143–159

Vierailut, neuvottelut, tiedustelumatkat
Talvelan ja Heinrichsin Saksan-matkat 
Eversti Horst Rössing, Saksan sotilasasiamies Helsingissä pyysi lokakuussa tietoja Suomen puolustusvalmiudesta ja erityisesti Pohjois-Suomen sotilaallisista laitteista ja maastosta. Rytin, Mannerheimin ja Heinrichsin pitämän neuvottelun jälkeen pyyntöön suostuttiin.Tapola, s. 103–104, 106, 108–110

Kenraali Paavo Talvela matkusti Mannerheimin lähettämänä neljä kertaa Saksaan syksyn 1940 aikana. Ensimmäisellä kerralla hän neuvotteli saksalaisten läpikulusta Suomen alueella. Myöhemmin Talvela selvitti saksalaisten asennetta Suomen ja Ruotsin valtioliittoon. Tärkeä selvitettävä asia oli myös avun saaminen Saksasta, jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen.

Neljännen kerran Talvela vieraili Saksassa joulukuussa. Tuolloin häneltä kysyttiin tarkkoja tietoja Suomen liikekannallepanosuunnitelmista. Tiedot Suomen liikekannallepanosta lähti viemään Saksaan pääesikunnan päällikkö Erik Heinrichs, joka tapasi OKH:n esikuntapäällikkö Halderin Berliinissä 30. tammikuuta. Heinrichs sai vastavuoroisesti tietoja tulevasta idänhyökkäyksestä, joskaan ei operaation nimeä tai toteutushetkeä. Heinrichsin palattua salainen tieto kerrottiin vain sotakabinetin jäsenille, joiden päätöksentekoon se vaikutti helmikuun alusta lähtien.Jokipii 1991, s. 144 Franz Halder esitteli Heinrichsilta saamansa tiedot, joita olivat liikekannallepanon kestoaika, puolustusvoimien vahvuus ja suomalaisten tarvitsema tuki, Hitlerille 3.2.1941.

Saksalaisvierailut Suomessa
Helmi–maaliskuussa 1941 Suomessa vierailivat tiedustelutehtävissä Saksan Norjan armeijan esikunnan esikuntapäällikkö Erich Buschenhagen ja Luftwaffen päämajoitusmestari Hans-Georg von Seidel.Vuorenmaa 1991, s. 109–110 Buschenhagen kävi Helsingissä sekä kiertomatkalla Pohjois-Suomessa. Erityisen tärkeä aihe oli Petsamon tiedustelu miehitysoperaation suunnittelua varten. Mukana oli laivostoasiamies Bonin tiedustelemassa Liinahamarin satamaa.Uola 2012, s. 274–278 Buschenhagenin kanssa neuvottelivat Erik Heinrichs, Aksel Airo ja Kustaa Tapola.

Keväällä Suomessa vieraili delegaatio aseasiantuntijoita, jotka tutustuivat erityisesti suomalaisilla olleisiin neuvostoliittolaisvalmisteisiin aseisiin.

Maalis–huhtikuussa saksalaiset suorittivat suomalaisten avustuksella järjestelmällistä tiedustelua Pohjois-Suomen alueella tulevaa hyökkäysoperaatiota varten. Joskus saksalaisupseerit liikkuivat jopa suomalaisunivormuissa.Junila s. 45–49 Vuoristoarmeijakunnan komentaja Eduard Dietl teki tiedustelumatkan Petsamoon, siviilipukuisena, suomalaisupseerien opastamana. Saksan 2. vuoristodivisioonan komentaja Ernst Schlemmer vieraili Petsamossa useita kertoja keväällä, huhtikuussa parinkymmenen saksalaisupseerin seurueessa. Saksan Sicherheitsdienst järjesti seurueelle luvat Suomen Valtiolliselta poliisilta, julkisesti joukko esiintyi siviilimatkailijoina. Kaksi saksalaisupseeria asetettiin Petsamoon suomalaiseen rajakomppaniaan tiedustelutehtäviin. Toukokuussa saksalaisupseerien tiedustelukäynnit Petsamossa tiivistyivät lähes päivittäisiksi. Miehitysoperaatiota varten kuljetettiin Suomen puolelle valmiiksi rakennusmateriaaleja. Kuljetukset naamioitiin siviilikuljetuksiksi.

Kesäkuun alussa kolme Luftwaffen upseeria lensi Lufthansan erikoiskoneella siviilipukeissa Suomeen tutkimaan lentokenttiä saksalaisille Junkers Ju 88 -pommittajille. Tehtävänä oli löytää vähintään yksi toiminta- ja yksi varalaskukenttä, pommilastien hätäpudotusalue ja selvittää suurten tuhannen kilon BM 1000 -pommien varastointitapa. Upseerit kiersivät kenttiä suomalaisella siviilikoneella. Päätökseksi tuli, että Malmi on työkenttä ja Utti varakenttä. Suomen ilmavoimien johdon kanssa sovittiin pommilastien hätäpudotuspaikaksi Hanko.

Tiedustelu rajatoiveista
Natsien puolueorganisaation kautta saksalaiset lähettivät 17. toukokuuta lähettiläs Kivimäelle salaisen tiedustelun, jossa kysyttiin Suomen tulevia rajatoivomuksia. Hallituksen sotakabinetti päätti vastata tiedusteluun. Päämajoitusmestari Aksel Airo laati viisi vaihtoehtoa, joista suppein käsitti Karjalan palautuksen ja vuoden 1939 rajojen voimaantulon. Muut vaihtoehdot laajensivat Suomen aluetta asteittain: viidennessä vaihtoehdossa raja kulki Äänisjärven itäpuolella ja Syvärin eteläpuolella. Vastaukset annettiin 30. toukokuuta kysyjän lisäksi Saksan ulkoasiainministeriölle Auswärtiges Amt:lle, jolla haluttiin virallistaa asia. Samalla pyydettiin Saksalta takuita Suomen säilymisestä itsenäisenä myös siinä tapauksessa, että saataisiin rauhanomainen ratkaisu, sekä vilja-apua.Jokipii 1991, s. 147–148

Suomen sotilasjohto Saksassa toukokuussa
Saksan valtakunnanhallituksen aloitteesta lähetti Auswärtiges Amt erityislähettiläs Karl Schnurren Suomeen. Schnurre toi 20. toukokuuta presidentti Risto Rytille viestin, että suomalaiset lähettäisivät sotilashenkilön Saksaan armeijan päämajaan saamaan selostuksia ja keskustelemaan maiden pääesikuntia kiinnostavista kysymyksistä. Mannerheim olisi halunnut pitää vierailun tason teknisellä tasolla käskemällä vierailulle vain yhden yleisesikunnan osastopäälliköistä.Erfurth s. 24–25 Lopulta saksalaisille ilmoitettiin että tulossa on upseeridelegaatio johtajanaan eversti Kustaa Tapola. Saksan sodanjohto kuitenkin vaati, että molempien upseeridelegaatioiden puheenjohtajan tuli olla johtavassa asemassa oleva kenraali. Suomalaista delegaatiota johti yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Erik Heinrichs, mukana olivat everstit Kustaa Tapola, Einar Mäkinen ja Harald Roos sekä kommodori Svante Sundman.Metzger 1984, s. 281–283

Vierailu tapahtui 25. toukokuuta 1941 Saksan pääesikunnassa OKW:ssä Salzburgissa, jossa korkea-arvoinen saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan pääesikunnan päällikkö kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunniteltua hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan ja osallistumaan Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen. Seuraavana päivänä neuvottelut jatkuivat Berliinissä 28. päivään asti Saksan maavoimien esikunnan OKH:n kanssa. Pääesikunta OKW:n esittelijänä toimi Buschenhagen, OKH:n vastaavana eversti Kinzel.Jokipii 1991, s. 148

Suomen delegaatiossa mukana olleen kommodori Sundmanin mukaan kaikki Suomen neuvottelijat käsittivät neuvottelujen merkinneen ainakin äänettömän sopimuksen syntyä. Suomalaisille oli tullut selväksi että Saksa lähitulevaisuudessa hyökkää Neuvostoliittoon.Metzger 1984, s. 281–283

 Helsingin neuvottelut 3.–6. kesäkuuta
Ratkaisevat neuvottelut Suomen liittymisestä Saksan rinnalle käytiin molempien maiden sotilasjohdon välillä Helsingissä 3.–6. kesäkuuta. Helsingin kokouksen jälkeen Saksan sodanjohto katsoi saaneensa varmuuden Suomen liittymisestä sotaan Saksan rinnalle, vaikka poliittinen päätös puuttuikin.Krosby 1966, s. 240–245 Kesäkuussa 1941 Saksa yritti saada Suomelta virallisia takeita liittolaisuudesta, mutta Suomi ilmoitti pysyvänsä puolueettomana ja puolustautuvansa, jos sitä vastaan hyökättäisiin. Epävirallisissa keskusteluissa eduskuntaryhmien puheenjohtajien kanssa hyökkäyksen alla presidentti Ryti kuitenkin totesi, että Saksan ja Neuvostoliiton välisen konfliktin syttyessä ”Suomi ei voi pysyä toimettomana tarkkailijana. […] Jos Neuvostoliitto ei hyökkää kuuden päivän kuluessa, niin Suomi tekee sen”.Sakari Virkkunen: Ryti – Myrskyajan presidentti. (1985) s. 101

 Suomen ehto sotaan ryhtymiseksi
Helsingissä käytiin kesäkuun alussa neuvotteluja, joissa puheenjohtajana toimi kenraaliluutnantti Heinrichs ja niihin osallistuivat Suomen puolelta kenraalimajuri A. F. Airo sekä everstit K. A. Tapola ja Harald Roos. Saksan edustajina olivat everstit Erich Buschenhagen, Eberhard Kinzel ja Horst Rössing sekä majuri Christian Müller. Heinrichs laati ennen neuvotteluja yhteistoiminnassa sotamarsalkka Mannerheimin ja ulkoasiainministeri Wittingin kanssa saksalaisille annettavan muistion, jonka viimeistelystä neuvoteltaessa myös presidentti Ryti ja puolustusministeri Walden olivat läsnä. Tämä muistio luovutettiin saksalaisille.

Suomalaisten poliittisina toivomuksina erityisesti sitä tapausta silmällä pitäen, ettei Neuvostoliiton kanssa synny aseellista ratkaisua, esitettiin diplomaattista tietä käsiteltäväksi seuraavat kysymykset: 
1. Suomen asema itsenäisenä valtiona ja sen valtioalueen takaaminen, mikäli mahdollista vanhoine, pyöristettyine tai kompensoituine valtion rajoineen.
2. Taloudellisen avun – erityisesti elintarvikkeiden – antaminen Suomelle. 
3. Lisäksi todettiin, että presidentin valtiojärjestykselliset siteet huomioon ottaen Suomi piti hyvin tärkeänä, ettei vihollisuuksia Neuvostoliittoa vastaan aloiteta suomalaisten taholta tai Suomen valtionalueelta.Olli Vehviläinen, Jatkosodan kujanjuoksu, 1982, s. 37

Kenraali Erik Heinrichs johti suomalaisjoukkoa keskusteluissa Salzburgissa, Berliinissä ja Helsingissä. Hän kertoo: ”Koko hanke perustui siihen usein toistettuun nimenomaiseen edellytykseen, että Suomi joutuisi Venäjän hyökkäyksen johdosta mukaan sotaan.”Erik Heinrichs, Mannerheim Suomen kohtaloissa, osa II, 1960, s. 241 Väinö Tannerin mukaan Suomen ja Saksan välillä ei ollut olemassa minkäänlaisia poliittista tai sotilaallista sopimuksia. Sen sijaan oli kyllä ennakolta käyty keskusteluja, joiden tarkoituksena oli ollut selvittää, minkälaisia strategisia ohjelmia kummallakin taholla olisi seurattava siinä tapauksessa, että Neuvostoliitto tulisi hyökkäämään."Väinö Tanner, Suomen tie rauhaan 1943–44, 1952, s. 64

Suomalaisten valmistautuminen
Operaatiosuunnitelmien muutos
Saksan hyökkäysaikeiden tultua suomalaisten tietoon Tapolan saksanmatkalla pääesikunta muutti 21. joulukuuta Karjalan osalta maan puolustussuunnitelman hyökkäykselliseksi. Hyökkäyssuunnat olisivat Karjalankannas ja Laatokan pohjoispuoli. Huhtikuussa 1941 Päämaja käski armeijakuntien esikuntia suorittamaan toukokuun loppuun mennessä sotapelejä. Tutkimuskohteina piti olla viivytystaistelu rajalla, tilanteen vakauttaminen ja hyökkäys ennalta määrätyin tavoittein.

Päämaja alisti Suomen III Armeijakunnan hyökkäykseen valmistuvan Saksan Norjan armeijan alaisuuteen 15. kesäkuuta 1941.Lappalainen 1997, s. 61 Pääesikunta teki 15. – 19. kesäkuuta vaihtoehtosuunnitelmat, joissa puolustautuminen mainittiin muodon vuoksi, mutta hyökkäysvaihtoehto suunniteltiin tarkasti. Tehtäviä jaettiin yksiköille 18. kesäkuuta: 14. divisioona Lentiiraan ja Repolaan, VII armeijakunta Sortavalaan ja II armeijakunta Vuokselle. Samana päivänä kenraali Hägglund jaetutti joukoilleen muistion Näkökohtia syvälle suuntaavassa hyökkäystaktiikassa.Jokipii 1991, s. 151

Yhteistoimintaa valmistelevat rakennustyöt
Tammikuussa 1941 Mannerheim Saksan pyynnöstä kiirehti teiden rakentamista Hetasta Kilpisjärvelle ja Inarista Kaarasjoelle, molemmat Norjan rajalle asti. Rajan takaa saksalaiset jatkoivat rakentamista yhdistääkseen tieverkon valtakunnantie Reichsweg 50:een Narvikista Kirkkoniemeen, tuloksena kaksi uutta yhteyttä Jäämerelle. Lisäksi Paatsjoen yli ryhdyttiin rakentamaan siltaa Höyhenjärven ja Nyrudin kohdalla.Jokipii 1991 s. 145–146 Aluksi suomalaiset pyrkivät saamaan saksalaisilta kaksi kolmasosaa rakennuskustannuksista, mutta myöhemmin hallitus päätti kustantaa tiet itse.Jokipii 1977, s. 80

Saksan ilmavoimille luvattuja lentokenttiä ja kenttiä, joita saksalaiskoneet käyttivät, piti kunnostaa ja perusparantaa. Työt alkoivat 19. kesäkuuta. Liinahamarin, Rovaniemen, Kemin ja Kemijärven kentät tyhjennettiin, samaten Utin kenttä, jonne jätettiin suomalainen huoltomiehistö. Malmin kenttä luovutettiin saksalaisille 19. kesäkuuta. Muutaman päivän kuluttua kenttää levennettiin ja pidennettiin kiireellä suurille saksalaispommittajille sopivaksi.Jokipii 1991, s. 153–155

 Valmistautuminen hyökkäykseen 
Kesäkuun alkupuoli 1941
SS-divisioona Nord ylitti 7. kesäkuuta Norjan ja Suomen rajan Nyrudin siltaa pitkin ja aloitti moottorimarssin Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8 000–9 000 miehen vahvuisen divisioonan ajoneuvokolonnan ohimarssi kesti kymmenen tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Samaan aikaan kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja laivattiin Ouluun, Stettinistä 169. divisioonan 20 000 miestä (operaatio Blaufuchs 1), ja Oslosta XXXVI AKE ja esikunta, sekä SS-Nordin tykistö ja erikoisjoukot, 10 600 miestä (operaatio Blaufuchs 2). Oulun Toppilan satamasta joukot siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta, ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. Saksalaisten yhteensä 40 600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, mistä ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.Ziemke 1963, s. 194

Barbarossa-hyökkäystä edeltävä viikko
Saksan Norjan armeijan johtoesikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta, ja armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui hyökkäyspäivänä.Jokipii 1991, s. 149Junila2000, s. 48–49Paasilinna 1983, s. 338 Wehrmachtin kenraali Erwin Engelbrecht teki 17.–22. kesäkuuta tiedustelumatkan Oslosta Hankoon, missä hän tutki mahdollisuuksia hyökätä Hangon neuvostojoukkoja vastaan. Puolustuslinnoitteet osoittautuivat kuitenkin vahvoiksi. Suomalaisten ja saksalaisten yhteisestä päätöksestä Hanko päätettiin ainoastaan piirittää, ja Engelbrechtin komentama Saksan 163. jalkaväkidivisioona päätettiin asettaa Mannerheimin reservijoukoksi Karjalan rintamalle.

Yhteysupseereja vaihdettiin: 12. päivä Luftwaffe lähetti hallinnolliseksi edustajaksi kenraali Lorenzin ja yhteysupseeriksi kapteeni Friedrich-Franz von Nordenskjöldin. Suomi lähetti 19. päivä Luftflotte 1:n esikuntaan Saksaan kapteeni Pauli Ervin ja Kirkkoniemeen Luftflotte 5:n esikuntaan kapteeni Olavi Lumialan.Jokipii 1991, s. 153

Kesäkuun 17. päivä Rovaniemelle laskeutuivat ensimmäiset Luftwaffen lentokoneet, ja lisää koneita lensi Norjan kentiltä hyökkäyspäivän lähestyessä. Luonetjärven kentälle saksalaiset saapuivat 16. päivästä lähtien, Uttiin aamuyöllä 21. kesäkuuta.Valtonen 1997, s. 98–103 Rovaniemelle sijoitetun lentotiedustelulaivueen päällikön (silloisen) luutnantti Konrad Knaben mukaan saksalaiskoneet saapuivat Rovaniemelle vasta 18. kesäkuuta; kolme Dornier Do 17 -tiedustelukonetta ja Ju 52 -kuljetuskone. Knaben mukaan von Falkenhorst oli jo tuolloin Rovaniemellä. Seuraavana päivänä saapuivat Me-109 -laivue ja osa Stuka-syöksypommittajalaivuetta.Knabe 1983, s. 50–52.

Suomen aluevesille purjehti 16. kesäkuuta Saksan laivaston kaksi laivasto-osastoa, jotka piilotettiin saaristoon odottamaan alkavaa hyökkäystä. Osa aluksista ajettiin Suomenlinnaan merisotakoulun laituriin. Gruppe Cobra odotti Porkkalan saaristossa ja Gruppe Nord Turun saaristossa Nauvon eteläpuolella. Molemmat olivat saman suuruisia, yhteensä aluksia oli runsaat 40: viisi sukellusveneiden emälaivaa, seitsemän suurta miinalaivaa (muun muassa Königin Luise), kymmenen miinanraivaajaa sekä niiden emälaiva, 12 moottoritorpedovenettä emälaivoineen, neljä avomerihinaajaa, tankkeri ja huoltoaluksia. Alukset olivat Suomen rannikolla päästäkseen nopeasti laskemaan miinasulun Suomenlahden poikki, jotta Neuvostoliiton Itämeren laivasto suljettaisiin Leningradiin. Suomalaiset kuljettivat saksalaisupseereita tutkimaan tulevia miinoitusalueita, ja päästivät saksalaistähystäjät Bengtskärin majakalle tähystämään neuvostoliikennettä Hankoon. Turun saaristossa oli ankkurissa myös Suomen sukellusvenelaivasto, viisi sukellusvenettä ja emälaiva. Kolme suomalaisaluksista auttoi kesäkuun 22. päivänä saksalaisia miinoittamaan Viron rannikkoa.Jokipii 1999, s. 152–153 Miinoja laskettiin Neuvostoliiton laivastotukikohtien ympärille.

Yhdistynyt kuningaskunta oli perustanut Petsamoon oman konsulaattinsa, johon oli edellisenä vuonna lähetetty 12 tarkkailijaa. Heidät ajettiin pois Petsamosta Gestapon avustuksella 20. kesäkuuta. Konsulaatin asiakirjat poltettiin.

21. kesäkuuta
Saksalainen pioneerikomppania siirtyi 20.–21. kesäkuuta välisenä yönä Norjasta Petsamoon valmistelemaan Saksan 2. ja 3. vuoristodivisioonan saapumista alueelle. Joukot olivat siviilipuvuissa. Seuraavana yönä saksalaiset yhteistyössä Suomen Valtiollisen poliisin kanssa valtasivat Neuvostoliiton Petsamon konsulaatin ja suomalaiset pidättivät konsulaatin koko henkilökunnan perheineen. Saksan Gestapo takavarikoi konsulaatin arkistot tutkittavakseen ja toimitti ne myöhemmin Valpolle.Alftan & Jokisipilä 2005, s. 277–278

Suomen ilmavoimien esikunnan määräyksestä Yleisradion Lahden, Turun ja Oulun radiomastoihin asennettiin 21. kesäkuuta automaattiset morsetuslaitteet saksalaisten pommikoneiden radiosuunnistusta varten.Nikkilä-Kilpula & STT 15.10.2010 28. helmikuuta 2017 alkaen on Lahden suurasemalle asennettu sähkötysradiomajakka ollut Radiomäellä olevassa radio- ja televisiomuseo Mastolassa näytteillä alakerrassa.

Illalla 21. kesäkuuta Suomen rannikolla piileskelleet laivasto-osastot Cobra ja Nord purjehtivat etelään ja laskivat yön aikana kaksi massiivista miinasulkua, Corbethan Porkkalasta ja Apoldan Korppoosta, yhteensä tuhat miinaa ja 1 400 raivausestettä. Torpedoveneet miinoittivat Viron saaristoa. Osastot eivät kärsineet tappioita. Neuvostoliittolaisten lentoveneiden havaittua Korppoon osaston avattiin niitä kohti tykkituli kello 2:30, puoli tuntia ennen yleishyökkäystä. 22. kesäkuuta 1941 sukellusveneet Vetehinen, Vesihiisi ja Iku-Turso laskivat miinoja Viron rannikolle. Vetehinen laski miinansa kello 07.38–08.26 Louna-Uhtin ja Kundan lahden itäniemen Letipään väliin, Iku-Turso kello 08.15–09.06 Mohnin saaren luo ja Vesihiisi omansa 09.05–10.25 Vaindlon ja Kalgrundin väliin Per-Olof Ekman, Sukellusvenesotaa Itämerellä, 1986, s. 281–282. Kaksi veneistä jatkoi miinoittamista 23.–24. päivä Suursaaren länsipuolella.Jokipii 1999, s. 157–158; Rislakki 1982, s. 174

”Kolmen päivän puolueettomuus”
Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon koko itärintaman leveydeltä kello 3:00 22. kesäkuuta 1941. Rovaniemelle keskitetyistä saksalaisjoukoista osa oli jo asemissa Sallan rintamalla, osa vasta marssilla kohti rajaa. Suomi ilmoitti olevansa puolueeton.

Aamuyöllä 22. kesäkuuta Saksan 2. ja 3. vuoristodivisioonan kärkijoukot odottivat sillalla pääsyä Suomen puolelle. Suomalainen rajavartiosto nosti rajapuomin ja laski saksalaiset maahan kello 02:30. Operaatio Renntieriä noudattaen 2. divisioona miehitti nikkelikaivoksen ja Liinahamarin alueen, 3. divisioona Jäämerentien varren etelämmässä. Tirolista, Steiermarkista ja Salzburgista kotoisin olevat joukot rakensivat siltoja ja parakkeja, ja paransivat teitä. Petsamon maastotiedustelun Neuvostoliiton rajalle saksalaiset saivat tehtyä 24. päivään mennessä.Junila 2000, s. 48–49

Aamuyöllä Suomen laivaston alukset suuntasivat kohti Ahvenanmaata toteuttamaan jo viikon valmisteltua operaatio Kilpapurjehdusta, Ahvenanmaan miehittämistä. Saattueessa oli 23 alusta, sotaväkeä yhteensä kaksi rykmenttiä ja 69 eri kaliiberin tykkiä. Tukena oli suurin osa rannikkolaivastoa. Aamulla kello 6 venäläiskoneet tekivät tehottomaksi jääneen ilmahyökkäyksen saattuetta kohti. Joukot miehittivät Ahvenenmaan suunnitelmien mukaan.

Saksalainen Kampfgruppe 806:n 14 Ju-88 -konetta starttasi 22.6. klo 00.10 Königsbergistä. Koneet lensivät Itämerta pitkin miinoittamaan Kronstadin rediä, jossa jokainen kone pudotti kaksi magneettimiinaa klo 3.05. Paluumatkalla koneet kävivät johtokoneessa olleen Suomalaisen ilmailu-yhdysupseerin opastamana tankkaamassa Utissa etukäteen sovitulla tavalla. 

Tämän lisäksi Suomalaisiin sotapäiväkirjoihin merkittiin samana yönä havaintoja toisesta, etelä-Suomen sisämaan kautta suoritetusta pommituslennosta  Neuvostoliittoon. Tämä 15-18 konetta käsittävä pommitusrykmentti havaittiin mm. Utössä (klo 01.05-01.14), Forssassa (klo 1.39), Pernajassa (klo. 1.32-2.09) ja monissa Lappeenrannan seudun yksiköissä. Tämä rykmentti ilmeisesti kaartoi Suomen itärajalta Laatokan yli Leningradin seudulle, jossa se suoritti mahdollisesti lentokenttien, rautatiesillan tai Syvärin voimalaitoksen pommitusta tai laivastovoimien häirintää satamissa. Ilmeisesti myös nämä koneet kävivät paluumatkalla tankkaamassa Utissa. Koneissa oli keltaiset itärintamatunnukset..

Neuvostoliiton Pohjoinen laivasto ja 14. armeija saivat 22. kesäkuuta käskyn pommittaa viholliskohteita Petsamon ja Kirkkoniemen alueella.Ohto Manninen, Miten Suomi valloitetaan, 2008, s. 146 Saman päivän aamulla ryhtyi Neuvostoliitto hyökkäykseen Suomen alueelle pommittaen ja tulittaen puhtaasti suomalaisia kohteita. Kello 6.05 aamulla sanottuna päivänä Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat suomalaisia panssarilaivoja Sottungan luona, kello 6.15 Alskärin linnaketta Turun saaristossa ja kello 6.45 suomalaisia kuljetusaluksia Korppoon luona. Kello 7.55 Puna-armeijan tykistö avasi tulen Hangon vuokra-alueelta ampuen Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle. Samana päivänä avattiin Hirsilammen luona, noin 14 kilometriä Imatran itäpuolella, Neuvostoliiton alueelta tuli suomalaisia rajavartioita kohden ja Pummangista Petsamossa ammuttiin useita kymmeniä tykinlaukauksia erästä merellä kulkenutta suomalaista laivaa kohti. Näiden puolueettomuuden loukkausten johdosta ulkoministeri Witting esitti kesäkuun 22. päivänä Neuvostoliiton lähettiläälle ministeri Orloville vastalauseen pyytäen selitystä. Ministeri Orlov lupasi kääntyä hallituksen puoleen, mutta pyydettyä selitystä ei milloinkaan saatu.Risto Ryti – Risto Rytin puolustus; 1989; s. 50

Viron rannikkoa miinoittamassa olleet saksalaiset moottoritorpedoveneet hyökkäsivät seuraavina päivinä muun muassa Hangon meriyhteyksiä vastaan. Veneet pitivät tukikohtaansa Suoman rannikon saaristossa.

Aamulla Suomen ilmatilaan saapui etelästä 18 saksalaista Junkers Ju 88 -pommikonetta miinoitettuaan Neuvostoliiton Kronstadtin sotasataman. Suomalaista ilmatorjuntaa oli valmiiksi varoitettu ”omista koneista”. Johtokoneessa oli mukana ylimääräisenä navigaattorina Luftflotte 1:n suomalainen yhdysupseeri, kapteeni Ervi. Koneet laskeutuivat Uttiin ja ne tankattiin paluumatkaa varten. Uttiin laskeutui myös idästä Suomen alueelle tullut 19 Ju 88 -pommittajan lentue miinoitustehtävältä Laatokalta. Koneet tankattiin ja ne lähtivät paluumatkalle Saksaan.

22. päivän iltana kaksi saksalaista Heinkel He 59 -meripelastuskonetta starttasi Oulujärven Paltaniemen kentältä kohti Vienanmerta. Mukana oli suomalainen kaukopartio, yhteensä 16 miestä siviilivaatteissa, tehtävänä räjäyttää Stalinin kanavan sulkuja. Tehtävän epäonnistuttua partio räjäytti Murmannin rataa ja palasi 10. heinäkuuta.

Samaten illalla 22. kesäkuuta laskeutui Malmin kentälle 12 Junkers Ju 88 -pommittajaa. Tarkoitus oli suorittaa Malmilta käsin pommituslentoja neuvostoliittolaisia vastaan. Koneita varten jouduttiin kiitotietä jatkamaan kovalla kiireellä, viisi rakennusta purettiin ja metsää kaadettiin. Laskeuduttuaan koneet rullasivat seisontapaikoille, mutta laskutelineet upposivat pehmeään maahan. Suunnitelma lentokentän käytöstä hylättiin, ja koneet palasivat Saksaan seuraavana päivänä, kun ne oli saatu irti.

Jatkosota

Neuvostoliitto sai 24. kesäkuuta 1941 tiedon, että Suomen alueelle keskitetään ilmavoimia, ja 25. kesäkuuta Neuvostoliiton koneet alkoivat pommittaa Suomea. ”Vaikka Suomi ei ollut virallisesti ryhtynyt sotaan Neuvostoliittoa vastaan, sen lentokentiltä nousi lentokoneita pommittamaan Leningradia, Kronstandtia ja Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan kaupunkeja.” Tämän vuoksi suunniteltiin laaja vastahyökkäys 25.–30. kesäkuuta pohjoisen rintaman ilmavoimien sekä Itämeren ja Jäämeren laivastojen ilmavoimien yhteistyönä. 

Neuvostoliitto hyökkäsi yhteensä 236 pommikoneen ja 240 hävittäjän voimin. Iskut kohdistuivat osin lentokentille, osin kaupunkien siviilikohteisiin. Seuraavana päivänä presidentti Risto Ryti piti radiopuheen, jossa totesi Suomen olevan jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa.Vihonen 2010, s. 155

Katso myös
 Suomen ja Saksan kauttakulkusopimus

Lähteet 

 Ehrfurt, Waldemar: Suomi sodan myrskyssä 1941-1944. WSOY, 1951. 








 Laurla, Bror: Talvisodasta jatkosotaan. Fennia, 1986. 
 Mannerheim, C. G.: Muistelmat, osa II. Otava, 2008. 


Rislakki, Jukka: Erittäin salainen. Vakoilu Suomessa. Love kirjat, 1982. 
 Tapola, Päivi: Ajan paino. Jalkaväenkenraali K. A. Tapolan elämä. Tammi, Helsinki, 2004. 
 Tapola, Päivi: Kenraalien kirjeet. Tammi, Helsinki, 2007. .
 Tapola, Päivi: Marsalkan kotiinpaluu, Gummerus, 2010, 






Viitteet

 Aiheesta muualla 
YLE:n Elävä Arkisto: Suomi kääntyy Saksan suuntaan – Elokuu 1940

Luokka:Saksalaisjoukot Suomessa 1940–1945
Luokka:Välirauha
Luokka:Jatkosota