Pitkälehtikihokki

Pitkälehtikihokki (Drosera longifolia, syn. Drosera anglica) on lähinnä soilla viihtyvä monivuotinen, melko pienikokoinen kihokkilaji. Pystykasvuisen lehtiruusukkeen keskeltä nousee 6–20 senttimetriä pitkä kukkavana, jonka päässä on valkoisten kukkien muodostama yksihaarainen viuhkokukinto. Muiden kihokkilajien tapaan se on lihansyöjäkasvi ja tyydyttää osan typentarpeestaan pyydystämällä passiivisesti pieniä hyönteisiä, jotka tarttuvat kihokinlehden tahmeaa nestettä erittäviin pyyntikarvoihin. Pitkälehtikihokkia tavataan Euraasiassa Britteinsaarilta Venäjälle ja hajanaisena Tyynellemerelle saakka. Lisäksi sitä kasvaa muun muassa Japanissa ja Pohjois-Amerikassa.

 Ulkonäkö ja koko 
Pitkälehtikihokin lehdet muodostavat melko pystykasvuisen ruusukkeen. Lehtien ruoti on 2–5 cm pitkä. Punaisten, nuppineulan muotoisten, tahmeiden pyyntikarvojen peittämä lehtilapa on pituudeltaan 10–25 millimetriä ja leveydeltään 3–7 millimetriä. Leveimmillään lapa on kärkiosastaan. Lehtiruusukkeen keskeltä nouseva suora kukkavana on 6–20 cm pitkä. Vanan päässä on pienten valkoisten kukkien muodostama kukinto, joka on muodoltaan yksihaarainen viuhko eli kiemura. Pienet kukat ovat kaksineuvoisia ja säteittäisiä. Verhiö ja teriö ovat neljä- tai viisilehtisiä. Terälehdet ovat väriltään valkoisia. Kukat avautuvat vain lyhyeksi aikaa aurikoisella säällä. Suomessa pitkälehtikihokki kukkii kesä-heinäkuussa. Hedelmä on kota, siemenet ovat sileäpintaisia.Retkeilykasvio 1998, s. 236–237.Hallman 2012, s. 157.

Pitkälehtikihokki voi levitä paitsi siementen avulla, myös kasvullisesti syyskesällä muodostuvista jälkisilmuista. Kasvi talvehtii lehtiruusukkeen kärkisilmun avulla, muiden lehtien lakastuessa.Hallman 2012, s. 158.

Lähilajeista pienikokoinen pitkälehtikihokki muistuttaa pikkukihokkia (D. intermedia), jolla on myös pitkulaiset lehtilavat, mutta on huomattavasti pienempikokoinen. Pyöreälehtikihokista (D. rotundifolia) pitkälehtikihokin puolestaan erottaa erityisesti lehtilapojen muodosta, jotka ensin mainitulla ovat pyöreähköt. Pitkälehtikihokki voi risteytyä pyöreälehtikihokin kanssa lajien yhteisillä kasvupaikoilla, jolloin syntyy kantalajeja isokokoisempi risteymä D. longifolia × rotundifolia.Retkeilykasvio 1998, s. 237.

 Levinneisyys 
Pitkälehtikihokkia tavataan Euroopassa Britteinsaarilta, Itä-Ranskasta ja Alppien alueelta itään Keski-Venäjälle saakka. Etelässä levinneisyysalue rajoittuu Pohjois-Italiaan, Unkariin sekä Pohjois-Romaniaan ja -Ukrainaan. Pohjoisessa lajia tavataan Fennoskandian pohjoisosiin ja Pohjois-Venäjälle saakka. Pienempiä esiintymiä on muun muassa Pyreneillä, Kreikassa, Keski-Romaniassa ja Etelä-Ukrainassa. Levinneisyysalue jatkuu hajanaisena Venäjällä Aasian puolelle läpi Etelä- ja Keski-Siperian aina Tyynellemerelle saakka. Lajia kasvaa myös Pohjois-Japanissa. Pohjois-Amerikassa pitkälehtikihokkia kasvaa suuressa osassa Alaskaa ja Kanadaa arktisimpia alueita lukuun ottamatta, sekä etelämpänä myös Kalliovuorilla. Lajia tavataan myös Havaijilla.Den virtuella floran: Storsileshår (myös levinneisyyskartat) Viitattu 17.4.2013. 

Suomessa pitkälehtikihokki on alkuperäislaji, jota tavataan koko maassa jokseenkin yleisenä. Runsain laji on Koillismaalla sekä Kaakkois- ja Pohjois-Lapissa.Lampinen, R., Lahti, T. & Heikkinen, M. 2012: Kasviatlas 2011: Pitkälehtikihokin levinneisyys Suomessa. Helsingin yliopisto, Luonnontieteellinen keskusmuseo, Helsinki. Viitattu 17.4.2013. Pohjois-Suomessa tavataan yleisesti myös pitkälehtikihokin pienikokoisempaa muotoa: D. longifolia f. pusilla.

 Elinympäristö 
Pitkälehtikihokki kasvaa monenlaisilla soilla: rämeiden, nevojen ja lettojen kuljuissa ja rimmissä sekä luhtasoilla. Lajia tavataan myös rannoilla, hylättyjen sorakuoppien tihkuisilla pohjilla ja järvien vesijättömailla.

Lehtiensä tahmeilla karvoilla pitkälehtikihokki pyydystää hyönteisiä. Hyönteisen jäätyä kiinni karvoihin kietoutuu lehti hitaasti sen ympärille ja lopulta se tukehtuu limaan. Lehden entsyymit sulattavat saaliin kasvin ravinnoksi. Hyönteisravinto on kasville arvokas ravinnonlisä niukkaravinteisilla soilla.Den virtuella floran: Sileshår Viitattu 17.4.2013. 

 Käyttö 
Eri kihokkilajeja on perinteisesti käytetty känsien ja liikavarpaiden hoitamiseen. Kihokkeja on Ruotsissa käytetty myös viilin tapaisen maitotuotteen valmistukseen. Astia hierottiin kihokinlehdillä, ja sitten siihen kaadettiin vastalypsettyä maitoa käymään.

 Lähteet 
 Hallman, Johanna: Pikkukihokki. Teoksessa Suomen uhanalaiset kasvit. Toim. Ryttäri, Terhi & Kalliovirta, Mika & Lampinen, Taina. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 2012, s. 157–159. .


 Viitteet 

 Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Pitkälehtikihokki (Drosera longifolia)
 Luontoportti: Pitkälehtikihokki (Drosera anglica)
 Kasviatlas 2011: Pitkälehtikihokin levinneisyys Suomessa
 Valokki-nettikasvio: Pitkälehtikihokki (Drosera longifolia)
 ITIS: Drosera anglica 
 United States Department of Agriculture (USDA): Drosera anglica 

Luokka:58.4 Putkilokasvit
Luokka:Kihokit