Uuden testamentin kaanon

Uuden testamentin kaanon tarkoittaa kristinuskon ohjeellista tekstikokoelmaa, jota nimitetään Uudeksi testamentiksi. Monet Uuden testamentin kirjoituksista syntyivät 1.–2. vuosisadalla, mutta kokoelman rajausta ja asemaa arvioitiin ja muokattiin vaiheittain; käytännössä laajasti tunnustettu kaanon muotoutui pääosin 3.–5. vuosisadan aikana. Uuteen testamenttiin päätyi 27 kirjaa, mutta sen ulkopuolella jäi myös merkittävästi kirjallisuutta ns. apokryfikirjoiksi.

 Johdanto 

Jeesuksen ja hänen seuraajiensa luoma uskonnollinen liike levisi nopeasti Välimeren maihin. Kodeissa kokoontuvia seurakuntia syntyi rannikoilla ja matkareittien varrella, ja myöhemmin ne järjestäytyivät yhteisöiksi. Kristinuskon keskeiset opinkappaleet muodostuivat ensimmäisen sadan vuoden aikana.Kuula, Nissinen & Riekkinen 2008, s. 179–181.

Uuden testamentin tekstien mukaan ensimmäiset kristityt pitivät itseään juutalaisina, jotka uskoivat Jeesuksen olevan Jumalan lähettämä Messias. Vähitellen kristinusko muodostui omaksi uskonnokseen. Kristityt alkoivat laatia omaa kirjallisuutta, josta varhaisin laji oli kirje. Tunnetuin kirjeiden kirjoittaja oli apostoli Paavali. Hänen kirjeensä ovat ainoita ensimmäisen kristillisen sukupolven aikana syntyneitä tekstejä, jotka ovat säilyneet nykyaikaan asti.

Oppi Jeesuksesta koottiin vähitellen kirjalliseen muotoon erilaisiksi evankeliumeiksi. Kirjeiden ja evankeliumeiden lisäksi syntyi uskonnollisia tutkielmia ja saarnakirjallisuutta. Uuteen testamentin kaanoniin eli ohjeelliseen tekstikokoelmaan päässeistä kirjoituksista vanhimmat ovat Paavalin kirjeet 50-luvulta. Evankeliumien pääasiallinen muotoutuminen ajoittuu useimpien arvioiden mukaan noin vuosille 70–110. Kirjojen tarkat ajoitukset ovat tutkijoiden keskuudessa kiistanalaisia; esimerkiksi 2. Pietarin ajoituksesta on esitetty sekä myöhäisempiä että varhaisempia arvioita.

 Kaanonin muodostaminen 

Varhaiset kristityt pitivät juutalaisten pyhiä kirjoituksia ohjeellisina. Kristityt käyttivät erityisesti heprealaisen Raamatun, kreikankielistä käännöstä Septuagintaa. Se kulki yksinkertaisesti nimellä ”kirjoitukset” (kreikaksi grammata) eli RaamattuAejmelaeus 2000, s. 353–356.. Vähitellen Tanakin rinnalle syntyi kristittyjen laatimia kirjoja. Toisella vuosisadalla näitä kirjoja ryhdyttiin kokoamaan nimen ”Uusi testamentti” alle, vaikkakin tuolloin ei ollut yksimielisyyttä mitkä kirjat hyväksyttiin ohjeellisiksi.Kuula, Nissinen & Riekkinen 2008, s. 181–184.

Varhaisissa seurakunnissa luettiin Tanakhin – tai hieman laajemman Septuagintan – ohella myös tunnettujen kristittyjen opettajien kirjeitä ja kirjoja. Varhaiskristillisyys ei ollut yhtenäinen liike ja eri tulkintojen kannattajien välillä oli ristiriitoja. Vasta toisella vuosisadalla kirkon linja haluttiin yhtenäistää ja tähän antoi lisäpontta erityisesti ”harhaopettaja” Markion
Toinen ja kolmas vuosisata olivat keskeisiä ajankohtia, kun määriteltiin Uuden testamentin kaanon eli ohjeellisen tekstikokoelman rajat. Näiltä vuosisadoilta tietoa on niukasti ja hajanaisesti. Sen sijaan neljänneltä vuosisadalta löytyy kanonisointiin liittyvää pohdintaa merkittävästi. Kaanonin rajoista kirjoiteltiin kristittyjen parissa, ja se oli puheenaihe neljännen sekä viiden vuosisadan eri kirkolliskokouksissa.

Nykyajan tutkijat eivät tunne koko tapahtumasarjaa tarkasti, mutta lopputuloksena valittiin 27 kirjaa. Tiettyjen kirjojen valinnoilla Uuteen testamenttiin oli todennäköisesti neljä syytä.
 Apostoleihin tavalla tai toisella liittyvä kirjallisuus. Kirjat olivat ainakin nimellisesti apostoleiden tai heidän työtovereidensa laatimia.
 Varhaiskristillisiin keskuksiin, kuten Rooma tai Efesos, viittaavaa kirjallisuutta suosittiin.
 Levinneisyys eri seurakuntiin.
 Oikeaoppisuus eli ”ortodoksisuus”.

Ensimmäisinä kaanonin aseman saavuttivat Paavalin kirjeet ja neljä evankeliumia. Lopullisesti Uusi testamentti -tekstikokoelma oli valmis neljänteen tai viidenteen vuosisataan mennessä. Aleksandrian arkkipiispa Athanasios luetteli vuonna 367 pääsiäiskirjeessään 27 kirjaa, jotka vastaavat nykyistä Uuden testamentin kaanonia. Tämä luettelo vaikutti merkittävästi myöhempään kehitykseen, ja lännessä vastaavan kaltaisia kokoelmia vahvistettiin paikallisten kirkolliskokousten päätöksin (esim. Hippo, Karthago) 300–400-luvuilla.Kuula, Nissinen & Riekkinen 2008, s. 181–184.

Tämän jälkeenkään ei ollut täysin yhtenäistä kaanonia. Joissakin kirkollisissa piireissä Heprealaiskirjeen ja Johanneksen ilmestyskirjan asemasta oli erimielisyyksiä: esimerkiksi Heprealaiskirjeen apostolinen alkuperä oli osa pohdintaa, ja Ilmestyskirja oli idässä paikoin kiistanalainen. Erilaiset teologiset ja historialliset huomiot vaikuttivat siihen, että näiden kirjojen asemaa arvioitiin eri aikoina eri puolilla kristikuntaa.Hepr. 6:4–8Hepr. 10:26–27.

 Erilaiset kaanonit 

Kristillisen kirkon kolmen ensimmäisen vuosisadan aikana kirkolla ei ollut yhtä kaanonia, jonka kaikki tahot olisivat hyväksyneet. Jo toisella vuosisadalla oli kuitenkin olemassa yhteinen kokoelma kirjeitä ja evankeliumeja, joita suurin osa kirkon johtajista piti autoritatiivisina. Näihin kirjoihin kuuluivat neljä nykyistä evankeliumia ja  suuri osa Paavalin kirjeistä. Justinus Marttyyri, Ireneus ja Tertullianus, jotka kaikki elivät toisella vuosisadalla, katsoivat näiden olevan yhdessä Vanhan testamentin kirjojen kanssa jumalallisesti inspiroituneita. Monia muita kirjoja pidettiin suuressa arvossa, mutta niiden arvostus laski vähitellen, ja ne päätyivät Uuden testamentin apokryfikirjojen joukkoon.

Markion (2. vuosisadan puoliväli) laati oman, hyvin rajatun kokoelmansa, jossa hän hyväksyi vain osan evankeliumimateriaalista (pääosin Luukkaan varhainen versio) ja osan Paavalin kirjeistä sekä hylkäsi Vanhan testamentin auktoriteetin. Hänen esityksensä toimi provosoivana vastaesimerkkinä, joka vauhditti keskustelua kaanonin rajoista.

Noin 2. vuosisadan lopulta peräisin oleva Muratorin fragmentti on varhainen luettelo, joka sisältää suurimman osan nykyistä kaanonia mutta myös mainitsee muita teoksia, joiden asemasta aikanaan kiisteltiin (esim. Pietarin ilmestys). Fragmentin tarkka sisältö ja tulkinta ovat tutkijoiden keskuudessa tulkinnanvaraisia.

Uuden testamentin kaanonin määritteli ensimmäisenä Athanasius vuonna 367. Tämä kaanon sai yhä suuremman ja suuremman suosion, kunnes se hyväksyttiin lopulta Karthagon kolmannessa kirkolliskokouksessa vuonna 397.

Tämäkään kokous ei kuitenkaan lopettanut keskustelua kokonaan. Jotkut tahot jatkoivat muutamien kirjojen kyseenalaistamista. Kyseenalaistettuihin kirjoihin kuuluivat erityisesti Jaakobin kirje ja Johanneksen ilmestys. Vielä 1500-luvulla teologi ja uskonpuhdistaja Martti Luther kyseenalaisti mutta ei hylännyt, Jaakobin kirjeen, Juudaksen kirjeen, Kirjeen heprealaisille ja Johanneksen ilmestyksen. Yhä edelleen Lutherin saksankieliset Raamatut painetaan niin, että nämä kirjat ovat kaanonissa viimeisinä. Koska jotkut protestantit kyseenalaistivat Raamatun kirjojen kaanonin tällä tavoin, Trenton kirkolliskokous vahvisti katolisen kirkon käyttämän kaanonin uudelleen osana kirkon dogmia vuosina 1545–1563.

 Uuden testamentin kaanoniin luettuja kirjoja 
Ensimmäinen Klemensin kirje
Toinen Klemensin kirje
 Hermaan paimen
 Barnabaan kirje
 Diatessaron
 Kolmas korinttolaiskirje

 Kaanonin ulkopuolellinen kirjallisuus 

Kaanonin ulkopuolelle jäi suuri määrä kirjallisuutta, jota luettiin ensimmäisinä vuosisatoina varhaiskristillisissä seurakunnissa. Kristinusko ei ollut yhtenäinen vielä ensimmäisten vuosisatojen aikana. Merkittäväksi uskonnolliseksi liikkeeksi nousi salattua tietoa korostanut gnostilaisuus, joka loi runsaasti kirjallisuutta toisen ja neljännen vuosisadan välillä.Kuula, Nissinen & Riekkinen 2008, s. 184–186. Kaanonin ulkopuolelle jääneitä eli apokryfisiä kirjoituksia on nykypäivään asti säilynyt vaihtelevasti. Joistakin tiedetään pelkkä nimi, toisista on löytynyt lyhyitä katkelmia, ja näiden lisäksi on olemassa kokonaisia käsikirjoituksia – vieläpä useita eri versioita.Myllykoski & Järvinen 1997, s. 320–325.

Ehkä merkittävin kaanonin ulkopuolinen teos on Tuomaan evankeliumi, joka koostuu lyhyistä Jeesuksen lauseiden kokoelmista. Teos on laadittu vuosien 100–150 tienoilla. Se muistuttaa Q-lähdettä käyttäviä Matteuksen ja Luukkaan evankeliumeita. Tuomaan evankeliumi on leimattu gnostilaiseksi, vaikka se oli varsin käytetty monenlaisissa varhaiskristillisissä seurakunnissa.Dunderberg & Marjanen 2006, s. 289–293.

Vuosien 80–160 välillä kirjoitettiin teoksia, jotka olivat sisällön ja ajankohdan puolesta lähellä kanonisoituja kirjoja. Ne kulkevat nimellä apostolisten isien kirjat eli Apostoliset isät. Korkeassa arvossa olivat myös Hermaan Paimen, Ensimmäinen Klemensin kirje, Didakhe, Barnabaan kirje, Pietarin ilmestys ja Paavalin teot.

 Katso myös 
 Vanhan testamentin kaanon

 Lähteet 









 Viitteet 

*