Screamin’ Jay Hawkins

Screamin’ Jay Hawkins, oikealta nimeltään Jalacy J. Hawkins, (18. heinäkuuta 1929 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat – 12. helmikuuta 2000 Neuille-sur-Seine, Ranska) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -laulaja, pianisti ja näyttelijä. Hänen tavaramerkkinsä oli syvä, teatraalisia murahduksia ja huutoja hyödyntävä laulutyyli. Hawkinsin tunnetuin kappale on ”I Put a Spell on You” (1956), josta ovat myöhemmin levyttäneet oman versionsa myös muun muassa Nina Simone, Joe Cocker ja Creedence Clearwater Revival.  

Screamin’ Jay Hawkins on rockhistorian teatraalisimpia esiintyjiä. Hänellä oli tapana nousta lavalle ruumisarkusta, ja hänen konserteissaan nähtiin käärmeitä, luurankoja ja Henry-niminen pääkallo. Yhdistämällä rajuotteisen rock ’n’ rollin ja grand guignol -tyylisen kauhuesityksen hän loi pohjaa niille artisteille, jotka toivat lavalle teatraalisia kauhu-elementtejä. Hawkins esitti lavalla horror-showta kauan ennen kuin se oli edes yleisesti etäisesti hyväksyttävää. Hän oli kapinallinen, joka ei juuri välittänyt trendeistä, ja tämä johti usein yhteenottoihin tuottajien ja muiden muusikoiden kanssa. 

 Elämä ja ura 

 Varhainen elämä 
Jalacy J. Hawkins syntyi Clevelandissa Ohiossa 18. heinäkuuta 1929. Hawkinsilla oli koko elämänsä ajan taipumus kertoa medialle valheellisia tarinoita, sillä hän ei kaihtanut henkilökohtaisten myyttien rakentelua. Hänen kertomiensa tarinoiden todenperäisyyttä ei ole aina pystytty vahvistamaan. Hawkins kertoi The Independent -lehdelle varhaisista vuosistaan ja sanoi olleensa yksi kahdeksasta lapsesta, mutta tämä luku vaihteli koko hänen elämänsä ajan haastattelusta toiseen. Steve Bergsman, I Put a Spell on You: The Bizarre Life of Screamin’ Jay Hawkins -elämäkerran kirjoittaja, uskoo, että Hawkins oli yksi neljästä lapsesta. 

Hänet otettiin huostaan lapsena vanhempien köyhyyden takia. Vaikka Hawkins väitti, että blackfoot-intiaaniheimo otti hänet huostaansa, hänet sijoitettiin tosiasiassa Edith Randolph -nimisen naisen kasvatettavaksi. Huolimatta Hawkinsin kaunasta biologista äitiään kohtaan Marie Hawkins pysyi hänen elämässään. 

Hawkinsin väitteet siitä, että hän oli musiikillinen ihmelapsi, joka oppi pianonsoiton taaperona ja osasi lukea nuotteja jo kuusivuotiaana, ovat kyseenalaisia. Hänen tiedetään rakastaneen musiikkia jo hyvin nuorena, ja hän julisti usein ihailevansa laulaja Paul Robesonia. Hawkins kertoi usein haastattelussa myös lopettaneensa klassisen pianon soiton 12-vuotiaana, koska hän halusi soittaa bluesia ja jazzia Big Bill Broonzyn tyyliin.

 Sotatarinoita 
Elämäkertateos I Put a Spell on You paljastaa, että hän väärensi syntymätodistuksensa päästäkseen armeijaan toisen maailmansodan aikana. Hän oli silloin 16-vuotias. Vuoden 2001 dokumenttielokuvassa Screamin’ Jay Hawkins: I Put a Spell on Me hän kertoi ohjaaja Nicholas Triandafyllidikselle kokemuksistaan Tyynenmeren rintamalla. ”Olin nuori jätkä, mutta tapoin paljon ihmisiä. Nautin siitä”, Hawkins sanoi. ”Minusta oli upeaa ottaa toisen henki tietäen, ettei minun tarvitse mennä vankilaan.” Hän kuvaili myös olleensa kahdeksan kuukautta japanilaisessa vankileirissä, mutta elämäkerturi Steve Bergsmanin mukaan viralliset asiakirjat osoittavat, että Hawkins liittyi armeijaan vasta joulukuussa 1945 – kolme kuukautta suursodan päättymisen jälkeen. 

Tästä huolimatta Hawkins sanoi medialle, ”Kävin läpi kaksi sotaa, toisen maailmansodan ja Korean sodan, ja olen yhä täällä. Minulla on enemmän arpia kehossani kuin keskiverto ristisanatehtävässä –veitsistä, pommeista, luodeista ja siitä, että japanilainen eversti leikkasi minut kahtia sotavankileirillä.” 

Todellisuudessa Hawkins ei ollut koskaan rintamalla, hän käytti musiikillisia lahjojaan Yhdysvaltain ilmavoimien Special Services -yksikössä, joka vastasi viihdeohjelmista sotilaille. Silti Hawkins toisti hurjia sotajuttujaan koko elämänsä ajan. ”Ei ollut väliä, kuinka läheinen olit Jayn kanssa”, Bergsman kirjoittaa, ”sait kuulla täsmälleen samaa paskapuhetta, kuin kaikki muutkin.”

 Ura nyrkkeilijänä 
Kuten monet muutkin hänen elämänsä vaiheet ennen kuuluisuutta myös Hawkinsin ura nyrkkeilijänä on täynnä vahvistamattomia väitteitä. Vuoden 1984 kirjassa Nowhere to Run: The Story of Soul Music, Screamin Jay Hawkins väittää kirjailija Gerri Hersheylle, että hän oli vuoden 1947 Golden Gloves -keskisarjan nyrkkeilyn mestari. Todellisuudessa kyseisen tittelin voitti Chicagon Nick Ranieri. 

I Put a Spell on You: The Bizarre Life of Screamin’ Jay Hawkins -elämäkertateoksen mukaan ei ole olemassa minkäänlaisia asiakirjoja, jotka todistaisivat, että Jalacy J. Hawkins olisi voittanut Golden Gloves -mestaruuden vuonna 1947. Hänen nyrkkeilytaitonsa olivat yhtä kyseenalaisia kuin hänen sotilasuransa. Myös Hawkinsin väite, että hän voitti Billy McCannin Alaskan keskisarjan mestaruudessa vuonna 1947, on myös vähintään kyseenalainen. McCann, joka otteli kevyemmässä välisarjassa, lopetti uransa jo vuonna 1944. Hawkins kertoi mielellään myös hurjia tarinoita, kuinka hän mukiloi pahasti musiikillisia kilpailijoitaan.

 Tiny Grimesin ja Fats Dominon yhtyeissä 
pienois|pysty|Screamin’ Jay Hawkins vuonna 1957.
Hawkins aloitti musiikkiuransa Clevelandin klubeilla vuonna 1951 esiintyen aluksi Gleason’s Barissa ja Majestic Hotelissa. Elämäkerturi Steve Bergsmanin mukaan Majesticin baari, joka tunnettiin 1950-luvulla nimellä Rose Room Cocktail Lounge, oli erityisen tärkeä Hawkinsin kehitysvuosille. Baari sijaitsi ”Clevelandin Harlemiksi” kutsutulla alueella, ja se houkutteli niin mustia kuin nuorta valkoista yleisöä. Esiintymisissään sooloartistina Hawkins sai yleisön villiintymään raa’alla ja riehakkaalla otteellaan bluesiin ja jazziin. Eräällä keikalla innostunut fani huusi: ”Scream, baby, scream!” (”Kilju, kulta, kilju!”). Tästä hetkestä lähtien Jalacy Hawkins tunnettiin nimellä Screamin’ Jay Hawkins. 

Vuonna 1952 Hawkins sai vakituisen pestin pianistina ja laulajana jazzkitaristi Tiny Grimesin yhtyeessä The Rocking Highlanders. Hän debytoi sooloartistina Gotham-levymerkille äänittämässään kappaleessa ”Why Did You Waste My Time”, jonka taustalla soitti The Rockin’ Highlanders. 

Nowhere to Run -kirjan mukaan Hawkins oli vuoden 1953 Tiny Grimesin äänityssessiossa, jossa hän esitti omaa kappalettaan ”Screamin’ Blues”. Kun tuottaja ja levy-yhtiön johtaja Ahmet Ertegun ehdotti hänelle hillitympää laulutapaa ja kehotti ottamaan mallia Fats Dominosta, Hawkins vastasi raivoissaan: ”Miksi et sitten mene hakemaan Fats Dominoa?” Kun Ertegun yritti rauhoitella Hawkinsia, tämän kärsivällisyys loppui. Joidenkin lähteiden mukaan Hawkins yritti lyödä huomattavasti pienikokoisempaa tuottajaa. ”Screamin’ Blues” jäi julkaisematta, ja pian tämän katastrofaalisen session jälkeen Hawkins erotettiin yhtyeestä.

Vuonna 1954 Hawkins liittyi Fats Dominon yhtyeeseen, mutta yhteistyö osoittautui katastrofiksi. Dominon tyypillinen rento tyyli ei sopinut yhteen Hawkinsin voimakkaan, blues-pohjaisen laulun kanssa. Lopulta Hawkins sai potkut enemmänkin värikkään persoonansa kuin musiikillisten erimielisyyksien takia. Contemporary Black Biography -teoksen mukaan Domino erotti Hawkinsin, kun tämä ilmestyi juovuksissa esiintymään leopardikuvioisessa puvussa. 

Hawkins oli aina elämässään oman tiensä kulkija jo ennen kuin hän alkoi sisällyttää kauhuelementtejä esityksiinsä, mikä myöhemmin teki hänestä kuuluisan. Hänen uransa varhaiset singlet Timely-levymerkille herättivät huomiota, niistä tunnetumpia olivat ”Baptize Me in Wine” -kappale ja vuoden 1955 yliluonnollinen ”She Put The Wamee On Me”, mutta läpimurto tuli vasta ”I Put A Spell On You” -singlen myötä. 

 I Put A Spell On You 
pienois|pysty|”I Put a Spell on You” -singlen vinyyli.
Vuonna 1955 Screamin’ Jay Hawkins äänitti tunnuskappaleensa ”I Put a Spell on You”. Hawkins kertoi kappaleen synnystä useita eri tarinoita riippuen siitä, kenelle hän puhui, mutta kaikissa tarinoissa keskeinen teema oli sydänsuru. Nowhere to Run -kirjan kirjoittajalle Gerri Hirsheylle Hawkins kertoi, että hän sai inspiraation vuonna 1954 esiintyessään Herman’s Barissa Atlantic Cityssä. Keikan jälkeen hän palasi kotiin ja huomasi, että hänen tyttöystävänsä oli lähtenyt. Murtuneena hän kirjoitti kappaleen surulliseksi balladiksi. 

Mutta kun hän ja hänen New Yorkin studiomuusikkonsa – erityisesti kitaristi Mickey Baker ja saksofonisti Sam Taylor – olivat juoneet liikaa viinaa, Hawkins päätyi huutamaan, murahtelemaan ja korisemaan kappaleen läpi täysin humalaisessa hurmoksessa. Tuloksena oli hitti, vaikka konservatiiviset levy-yhtiöpomot vastustivat sitä kiivaasti. Kun suosittu rock ’n’ roll -radiojuontaja Alan Freed soitti kappaleen radio-ohjelmassaan, se nousi välittömästi hitiksi. Hawkinsin demoninen ja karmiva laulutyyli lumosi pääasiassa valkoiset teini-ikäiset kuulijat, jotka tekivät kappaleesta suositun. ”I Put a Spell on You” nousi Screamin’ Jayn uran suurimmaksi menestykseksi, ja myös sen vauhdikas b-puoli ”Little Demon on ollut suosittu.

Vaikka suuri yleisö ei vielä tuntenut Hawkinsia, hänen villi maineensa kiiri edeltä. Monet kriitikot ja konservatiiviset moraalinvartijat tulkitsivat ”I Put a Spell on You” -kappaleen kannibalismista tai jopa raiskauksesta kertovaksi, minkä vuoksi useat radioasemat kieltäytyivät soittamasta sitä. Kuuluisa radiojuontaja Alan Freed lisäsi hänet kiertävään Rock ’n’ Roll Revue -show’hunsa. Freed ehdotti, että Hawkins lisäisi esityksiinsä kauhuelokuvamaista estetiikkaa ja nousisi lavalle ruumisarkusta. Aluksi vastahakoinen Hawkins suostui lopulta, kun Freed tarjosi hänelle 2 000 dollarin bonuksen. Lavalla Hawkins omaksui täysillä noitatohtorin roolin. Hän käytti rekvisiittana kumikäärmeitä, luurankoja, ilotulitteita ja tunnetuinta lavakumppaniaan, savuketta polttavaa pääkalloa nimeltä Henry. Hawkinsin horror-esityksiä vastustivat moraalista paheksuntaa osoittavat mielenosoittajat, joiden mielestä hänen shownsa olivat mauttomia.

Hawkins levytti vuosina 1957–1958 joukon yhtä raivokkaita kappaleita – ”Hong Kong”, surrealistinen ”Yellow Coat” ja Jerry Leiberin ja Mike Stollerin kirjoittama ”Alligator Wine” – mutta mikään niistä ei noussut ”I Put a Spell On Youn” kaltaiseksi hitiksi. Hawkinsin seuraava todella inspiroitunut levytys tuli vuonna 1969 hänen solmittuaan sopimuksen Philips Recordsin kanssa, jolle hän teki kaksi albumia. Hänen groteski ummetuksesta kertova kappaleensa ”Constipation Blues” ei saanut sen julkaisun jälkeen juuri lainkaan radiosoittoa, mutta se on ajan saatossa noussut rockin klassikoksi.
pienois|pysty|Screamin’ Jay Hawkins vuonna 1984.

 Uran alamäki 
Hawkins vajosi 1960-luvulla yhä syvemmälle alkoholismin syövereihin. Hän raivostui musiikkiteollisuuden rakenteelliselle rasismille ja alkoi uskoa, että hänen musiikkinsa sensuroitiin tarkoituksella. Samaan aikaan artistit, kuten Nina Simone ja Creedence Clearwater Revival, menestyivät hänen kappaleidensa uusilla versioilla. ”Sain tarpeekseni. Muutin Honoluluun kymmeneksi vuodeksi, koska ajattelin, että maailma ei ollut vielä valmis minulle”, Hawkins kertoi toimittaja Nick Toschesille. ”Sillä välin kaikki muut alkoivat levyttää minun biisejä... Kaikki paitsi minä.”

Levy-yhtiöiden epäreilu kohtelu vain lisäsi Hawkinsin turhautumista. Tuottaja Milan Melvin kertoi dokumentaristi Nicholas Triandafyllidikselle, että Hawkinsille sanottiin suoraan, ettei mustille artisteille maksettu rojaltimaksuja. ”Jay kertoi minulle, että kun hän pyysi omaa rojaltirahaansa, hänelle sanottiin, että mustat eivät saa rojaltimaksuja – heidän on otettava se, mitä heille annetaan, kyselemättä.” Tapojensa mukaisesti Hawkins kertoi hurjia tarinoita kohtaamistaan ongelmista. Hän väitti medialle, että Yhdysvaltojen musiikkibisnestä hallitsi mafia, ja että hän sai mafian tappajilta varoituksen joko häipyä tai tulla tapetuksi. Hänen pettymyksensä rasismiin ja epäoikeudenmukaiseen kohteluun sai hänet kuitenkin muuttamaan pois Yhdysvalloista. ”Amerikka haluaa hallita mustiaan”, Hawkins sanoi. ”Jos he eivät voi hallita sinua, he tuhoavat sinut.”
 Ura näyttelijänä 
Elokuva-ala sai myös nauttia Screamin’ Jayn elämää suuremmasta persoonasta. Hän esiintyi vuoden 1978 musiikkielokuvassa Kuumaa vahaa ja myöhemmin Jim Jarmuschin ohjaamassa elokuvassa Mystery Train. Hän oli myös mukana elokuvassa A Rage in Harlem, jonka myötä hän tuli tutuksi nuoremmalle yleisölle, joka ei ollut koskaan edes kuullut ”I Put a Spell on You” -kappaletta. Tuo kappale kuullaan myös Jim Jarmuschin elokuvassa Muukalaisten paratiisi (1984).

Vuosina 1984 ja 1985 hän teki yhteistyötä garage rock -yhtye The Fuzztonesin kanssa, mikä johti Screamin’ Jay Hawkins and The Fuzztones Live -albumiin, joka äänitettiin New Yorkin Irving Plazassa joulukuussa 1984.

 Viimeiset vuodet ja kuolema 
Vuonna 2000 Hawkins oli edelleen suhteellisen hyväkuntoinen. Laihana ja voimakkaana 70-vuotias vaikutti jopa 20 vuotta ikäistään nuoremmalta. Ikääntyessään Hawkins kuitenkin hyväksyi asemansa rockin alkuperäisenä villimiehenä. The Independent -lehden toimittajalle Philip Sweeneylle hän kuvaili lavapersoonaansa näin: ”Huomaan, että saan ihmiset reagoimaan nopeammin, kun astun lavalle pääkallon ja käärmeiden kanssa. Näen hymyt heidän kasvoillaan, he taputtavat ja sanovat: ’Täältä tulee se hullu mies!’ Silloin tiedän, että kaikki tulee menemään hyvin.” Euroopassa pitkään arvostettu Hawkins esiintyi vielä elämänsä loppuvuosina Pariisin Maxwell Cafessa kolme tai neljä kertaa kuukaudessa. 

Hawkins kuoli 12. helmikuuta 2000 leikkauksen jälkeen, jolla hoidettiin aneurysmaa. Hän oli kuollessaan 70-vuotias.

 Yksityiselämä 
Hawkins oli naimisissa kuusi kertaa ja vietti lukemattomia romansseja ja avioliiton ulkopuolisia suhteita uransa aikana. NPR:n mukaan Hawkinsin elämäkerturi Maral Nigolian perusti verkkosivun JaysKids.com jäljittääkseen Hawkinsin jälkeläisiä ja löysi lopulta 33 hänen lastaan.

Elämäkerturi Steve Bergsmanin teoksen I Put a Spell on You: The Bizarre Life of Screamin’ Jay Hawkins mukaan Hawkins ei koskaan virallisesti eronnut ensimmäisestä vaimostaan Anna Maesta. Kadottuaan perheensä elämästä kahdeksi vuodeksi hän palasi kotiin menestyksen huipulla ajaen vaaleanpunaisella Cadillacilla. Juhlatunnelma kuitenkin katosi, kun Hawkins jälleen katosi kuvioista. 

Joskus Hawkinsin ihmissuhteet ajautuivat vaarallisille vesille. Avoin suhde laulaja Shoutin’ Pat Newbornin kanssa oli vähällä koitua hänen kohtalokseen. Newborn vaati, että heillä olisi yksinoikeus joihinkin rakastajiinsa, mutta kun Hawkins yritti vietellä erään naisen yksin, raivostuneen Newbornin kerrotaan yrittäneen ampua häntä. 1990-luvulla Hawkins muutti Eurooppaan ja avioitui viimeisen vaimonsa, afrikkalaistaustaisen ranskalaisen Moniquen kanssa. He pysyivät yhdessä Hawkinsin kuolemaan saakka vuonna 2000.
 Valikoitu diskografia 
pienois|pysty|Screamin’ Jay Hawkins esiintymässä Torontossa vuonna 1979.

 Singlet 
 1956 I Put a Spell On You/Little Demon [OKeh 7072]
 1957 You Made Me Love You/Darling, Please Forgive Me [OKeh 7084]
 1957 Frenzy/Person to Person [OKeh 7087]
 1958 Alligator Wine/There's Something Wrong With You [OKeh 7101]
 1958 Armpit #6/The Past [Red Top 126]
 1962 I Hear Voices/Just Don't Care [Enrica 1010]
 1962 Ashes/Nitty Gritty - w/ Shoutin' Pat (Newborn) [Chancellor 1117]
 1966 Poor Folks / Your Kind of Love [Providence 411]
 1970 Do You Really Love Me/Constipation Blues [Philips 40645]
 1973 Monkberry Moon Delight/Sweet Ginny [Queen Bee 1313]

 Albumit 
 1958 At Home with Screamin' Jay Hawkins (Okeh/Epic)
 1965 The Night and Day of Screamin' Jay Hawkins (Planet)
 1969 What That Is! (Philips)
 1970 Because Is in Your Mind (Armpitrubber) (Philips)
 1972 Portrait of a Man and His Woman (Hotline)
 1977 I Put a Spell on You (Versatile)
 1983 Real Life (Zeta)
 1984 Screamin' Jay Hawkins and The Fuzztones Live (Midnight Records) - live
 1988 At Home with Jay in The Wee Wee Hours (Midnight Records) - live
 1988 Live & Crazy (Blue Phoenix) - live
 1990 The Art of Screamin' Jay Hawkins (Spivey)
 1991 Black Music For White People (Bizarre/Straight Records/Planet Records)
 1991 I Shake My Stick at You (Aim)
 1993 Stone Crazy (Bizarre/Straight/Planet)
 1994 Somethin' Funny Goin' On (Bizarre/Straight/Planet)
 1993 Rated X (Sting S) - live
 1998 At Last (Last Call)
 1999 Live at the Olympia, Paris (Last Call)

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Yhdysvaltalaiset laulajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset pianistit
Luokka:Vuonna 1929 syntyneet
Luokka:Vuonna 2000 kuolleet
Luokka:Yhdysvaltalaiset bluesmuusikot