Sverre Sigurdinpoika

Sverre Sigurdinpoika (muinaisnorjaksi Sverrir Sigurðarson) ; (n. 1149 – 9. maaliskuuta 1202) oli Norjan kuningas vuosina 1184–1202. 

 Kuningas 
Sverre Sigurdinpoikaa pidetään yhtenä Norjan historian merkittävimmistä hallitsijoista. Hän saapui Färsaarilta Norjaan vuonna 1174 väittäen olevansa Sigurd II Munnin poika. Sverre nousi 
Birkebeinit-kapinaliikkeen johtohahmoksi ja taisteli vallasta kuningas Maunu Erlinginpoikaa vastaan. Sverre julistettiin Trondheimin kuninkaaksi, ja vuonna 1179 hän löi Maunun joukot. Sverren ja Maunun kamppailu päättyi Fimreiten taisteluun vuonna 1184, jossa Maunu sai surmansa. Sverrestä tuli tämän jälkeen koko Norjan kuningas.

Sverren pyrkimys saada määrätä piispojen valinnasta ja vaatimus arkkipiispan asejoukkojen supistuksesta johtivat välirikkoon kirkon kanssa. Arkkipiispa Erik Ivarsson kieltäytyi kruunaamasta Sverreä ja pakeni Tanskaan useiden piispojen kanssa. Välirikko johti lopulta siihen, että paavi Innocentius III asetti Sverren kirkonkiroukseen.

Sverre joutui loppuvuotensa taistelemaan kirkkoa tukevia kapinallisia vastaan. Oslon piispa Nikolas Arnesson ja arkkipiispa Eirik Ivarsson yhdistivät voimansa ja palasivat Norjaan vahvan laivaston mukana. Kapinalliset saivat haltuunsa suurimman osan Norjan itäosista, mutta Sverreä he eivät saaneet kukistettua. Sisällissota jatkui Sverren kuoleman jälkeen, ja vasta hänen poikansa Haakon teki rauhan kirkon kanssa.

 Avioliitto ja jälkeläiset 
Hänen puolisonsa oli Ruotsin kuningas Eerik Pyhän ja Christina Björnsdotterin tytär prinsessa Margareta.

Heille syntyivät lapset:

 Kristin Sverresdatter
 Håkon Sverresson
 Sigurd Lavard

 Lähteet 

Luokka:Norjan kuninkaat
Luokka:Kapinajohtajat
Luokka:1140-luvulla syntyneet
Luokka:Vuonna 1202 kuolleet