Wilko Johnson

Wilko Johnson, oikealta nimeltään John Peter Wilkinson, (12. heinäkuuta 1947 Canvey Island, Essex, Britannia – 21. marraskuuta 2022) oli englantilainen kitaristi ja lauluntekijä. Hänet muistetaan parhaiten Dr. Feelgood -yhtyeen kitaristina. Johnson soitti yhtyeessä vuodet 1971–1977. Kokoonpano julkaisi vuosina 1975–1977 neljä studioalbumia. 

Johnson pysyi uskollisena blues-rockille myös omassa musiikissaan vielä sen jälkeen, kun hän jätti Feelgoodsin vuonna 1977.Sen jälkeen Johnson teki albumin perustamansa Solid Senders -yhtyeen kanssa ja liittyi Ian Dury and the Blockheads -yhtyeeseen ja soitti sen Traffic-albumilla. Enimmäkseen hän kuitenkin soitti ja levytti sooloartistina, The Wilko Johnson Band -nimellä.

Johnson kokeili siipiään myös näyttelijänä. Vuosina 2011–2012, hän näytteli Game of Thrones -televisiosarjassa mykkää pyöveliä Ilyn Payneä. Wiko Johnson vieraili urallaan useaan otteeseen Suomessa. Hän levytti ja keikkaili muusikkona aina 2010-luvulle saakka. 

 Elämä ja ura 
John Wilkinson syntyi vuonna 1947. Hän  kasvoi Canvey Islandin rannikkoalueella ja soitti jo nuorena paikallisessa musiikki-skenessä 1960-luvulla, usein jugband-kokoonpanoissa. Hän opiskeli Newcastle Universityssä vuodesta 1967 alkaen, mutta palasi loma-aikoina kotiin pitääkseen musiikkiuransa elossa.

 Dr.Feelgood 
Vuonna 1971 hän palasi Intian-lomamatkalta ja perusti Dr. Feelgood, - yhtyeen yhdessä laulaja Lee Brilleaux’n ja basisti John B. Sparksin kanssa. Wilko Johnson nousi nopeasti yhtyeen keskeiseksi hahmoksi intensiivisen lavaesiintymisensä ansiosta. Dr. Feelgood esiintyi paikallisesti pari vuotta ja teki Lontoon debyyttinsä kesällä 1973; bändin omintakeisen rähjäinen ulkonäkö ja uhkaava energia tekivät heistä nopeasti pub rock -piirien kuuman nimen.

Yhtyeen esikoisalbumi Down by the Jetty ilmestyi vuonna 1975 ja albumi on noussut ajan saatossa rock-klassikon asemaan. Wilko Johnson pysyi yhtyeen mukana kahdella muulla studiolevyllä, Malpractice ja Sneakin’ Suspicion, sekä yhtyeen listaykköseksi nousseella livelevyllä Stupidity. Yhtyeen sisäiset riidat johtivat kuitenkin hänen eroon yhtyeestä vuoden 1977 lopulla.
 Dr.Feelgoodin jälkeen 
Wilko Johnson perusti pian uuden taustayhtyeen nimeltä Solid Senders, johon kuuluivat kosketinsoittaja John Potter, basisti Steve Lewins ja rumpali Alan Platt. He tekivät levytyssopimuksen Virgin Recordsin kanssa ja he julkaisivat LP:n Solid Senders vuonna 1978.  Seuraavana vuonna Johnson liittyi Ian Dury & The Blockheadsiin, jossa hän oli vuoteen 1980 saakka — siellä hän tapasi basisti Norman Watt-Royn, josta tuli myöhemmin hänen vakituinen yhteistyökumppaninsa.

Vuoden 1981 alussa Johnson julkaisi toisen albuminsa Ice on the Motorway, ja kaksi vuotta myöhemmin EP:n Bottle Up and Go! yhdessä Lew Lewisin kanssa. 1980-luvulla seurasi useita pienimuotoisia albumeita, pääasiassa eurooppalaisille levymerkeille: Pull the Cover (1984), Watch Out! (1985), Call It What You Want (1987). Vuonna 1985, Wilko Johnson vieraili myös entisen New York Dolls-kitaristin Johnny Thundersin sooloalbumilla Que Sera Sera. Albumilla vieraili myös suomalainen rock-muusikko Michael Monroe.

Vuonna 1988 Johnson julkaisi albumin Barbed Wire Blues (1988), joka  oli hänen uuden yhtyeensä, Wilko Johnson Bandin, ensimmäinen julkaisu; siihen kuuluivat Watt-Roy ja rumpali Salvatore Ramundo. Wilko Johnson Band kiersi lähes tauotta Euroopassa ja Japanissa seuraavan vuosikymmenen ajan — kunnes Johnson sai lopulta mahdollisuuden julkaista uuden albumin, Going Back Home, Mystic levy-yhtiölle.

 Oil City Confidential 
pienoiskuva|289x289px|Wilko Johnson vuonna 2012
Johnsonin uraan syntyi 2000-luvulla uusi kiinnostuksen aalto pitkälti Julien Templen ohjaaman Dr. Feelgood-dokumenttielokuvan Oil City Confidentialin ansiosta. Elokuva kiersi festivaaleja ja sai loistavia arvioita, samoin sen soundtrack. 

Johnson sai myös mainetta näyttelijänä esittäessään pelottavaa teloittajaa Ser Ilyn Paynea suositussa fantasiasarjassa Game of Thrones. Tämän seurauksena julkaistiin kaksi kokoelmaa The Best of Wilko Johnson vuonna 2010 sekä remasteroitu uusintapainos Barbed Wire Blues -albumista. Vuonna 2012 hän julkaisi omaelämäkerta kirjansa Looking Back on Me.

 Sairastuminen 
Tammikuussa 2013 Johnsonilla todettiin haimasyöpä. Saatuaan tietää, että hänellä oli parantumaton syöpä, hän ilmoitti, että hänen televisioitu esiintymisensä ohjelmassa Madness Live: Goodbye Television Centre jäisi hänen viimeisekseen. 

Kesä kuitenkin toi mukanaan spontaanit esiintymiset Watt-Royn ja Howen kanssa Essexissä, ja saman vuoden marraskuun loppuun mennessä hän oli äänittänyt albumin, joka sisälsi uusia tulkintoja hänen vanhemmasta tuotannostaan — yhteistyössä The Who yhtyeen laulajan Roger Daltreyn kanssa. Ennen Daltreyn kanssa tehtyä, Going Back Home -albumin julkaisua, Johnson esitti levyn kokonaisuudessaan Roger Daltreyn kanssa loppuunmyydyllä keikalla Shepherd’s Bush Empiressä Lontoossa helmikuun 2014 lopulla. 

Vuonna 2014 , käytyään läpi leikkauksen, jossa poistettiin kolmen kilon painoinen kasvain, Johnson kertoi olevansa syöpästä vapaa ja palasi musiikin pariin, esiintyen säännöllisesti ja julkaisten albumin Blow Your Mind vuonna 2018. Hänestä tuli myös Julien Templen toisen dokumentin, The Ecstasy of Wilko Johnson, päähenkilö. Dokumentissa elokuvaohjaaja Julien Temple seurasi vuoden ajan Johnsonin syöpähoitoa ja valmistautumista kuolemaan. Anglia Ruskin University, Cambridgessä Isossa-Britanniassa nimesi Wilko Johnsonin taiteiden kunniatohtoriksi lokakuussa 2016.

 Kuolema 
Wilko Johnson kuoli syöpään kotonaan 21. marraskuuta 2022, vain kaksi kuukautta viimeisen esiintymisensä jälkeen. Hän oli 75-vuotias..

 Lähteet 

Luokka:Brittiläiset kitaristit
Luokka:Brittiläiset näyttelijät
Luokka:Vuonna 1947 syntyneet
Luokka:Vuonna 2022 kuolleet