Projekti 613

Projekti 613 () oli Neuvostoliiton laivaston 1950-1958 hankkimien dieselkäyttöisten sukellusveneiden muodostama alusluokka, jonka aluksia rakennettiin 215. Näistä 38 luovutettiin ulkomaille ja 21 koottiin Kiinassa Neuvostoliiton toimittamista komponenteista.Gardiner 1995 s. 396

 Suunnittelu ja valmistus 
Suunnittelu alkoi jo 1942 Saksan laivaston tyyppiin XXI perustuvana projektina 608, jonka laivaston esikunta keskeytti 50 tonnia liian suuren uppouman vuoksi. TsKB-18 jatkoi 1946 Gorkissa Vladimir Peregudovin johdolla projektina 613, jossa otettiin huomioon tyypistä VIIC (U-250) ja tyypistä XXI saatuja kokemuksia.Polmar & Moore 2004 s. 24-27

Aluksen runko oli virtaviivaistettu ja perä muotoiltu veitsimäiseksi, millä saavutettiin parempi liikkumiskyky. Suuri peräsin oli sijoitettu kahden potkurin taakse. Pinta-ajossa aluksen propulsiojärjestelmänä oli kaksi dieselmoottoria, joiden yhteisteho oli 4 000 hevosvoimaa. Sukelluksissa alus kulki kahdella sähkömoottorilla, jotka tuottivat 2 700 hevosvoimaa. Näiden lisäksi oli vielä kaksi 100 hevosvoiman sähkömoottoria hiljaista ajoa varten. Aluksilla akustot oli sijoitettu kahteen ryhmään, joissa kummassakin oli 112 kennoa. Pinta-ajossa alukset saavuttivat 18,25 solmun nopeuden ja sukelluksissa 13 solmua.

Aseistuksena oli neljä 533 mm:n torpedoputkea edessä ja kaksi takana. Keulan torpedohuoneessa oli lisäksi kuusi torpedoa eli aluksella oli 12 torpedoa. Pneumaattinen laukaisujärjestelmä mahdollisti torpedoiden laukaisun 30 metristä, mikä myöhemmin kasvoi 70 metriin. Miinanlaskijoina aluksilla oli kaksi torpedoa ja 20 miinaa, jotka laskettiin torpedoputkista. Aluksi projektien 608/613 veneisiin suunniteltiin kaksiputkiset 76 millimetrin tykit pinta-alusten tuhoamiseen. Nämä korvattiin tornin taakse kannelle sijoitetulla kaksiputkisella 57 millimetrin ja tornin etupuolelle hyllylle sijoitetulla kaksiputkisella 25 millimetrin ilmatorjuntatykillä. Neuvostoliiton laivaston veneistä tykit poistettiin vuoteen 1956 mennessä.

TsKB-18:n suunnitelmat uudesta aluksesta hyväksyttiin 1948 ja ensimmäisten alusten valmistus alkoi Gorkissa Krasnoje Sormovon telakalla pian tämän jälkeen. Telakka valmisti kaikkiaan 113 alusta. Ensimmäisen aluksen S-80 köli laskettiin 13. maaliskuuta 1950 Gorkissa. Muita valmistustelakoita oli Leningradissa Itämeren telakka (19 kpl), Nikolajevissa Mustanmeren telakka (72 kpl) ja Amurin Komsomolskissa Leninski Komsomol (11 kpl).

Kiinalle luovutettiin 1954 projektin rakennuspiirustukset, minkä lisäksi kolme alusta valmistettiin, purettiin osiin ja toimitettiin Kiinaan. Toimitetut sukellusveneet kasattiin Shanghaissa Jiangnanin telakalla, minkä jälkeen Kiina valmisti 15 sukellusvenettä Wuhanissa. Lisäksi Neuvostoliitto toimitti veneitä Bulgarialle kaksi, Egyptille kahdeksan, Indonesialle neljätoista, Pohjois-Korealle neljä, Puolalle neljä ja Syyrialle yhden. Tämän lisäksi sekä Kuuba että Syyria saivat yhden sukellusveneen akkujenlatausasemaksi. Neuvostoliitto toimitti 1960 vielä kaksi luokan alusta Albanialle, joka valtasi lisäksi kaksi luokan alusta satamistaan seuraavana vuonna maiden välisen yhteistoiminnan katketessa.

 Ohjusversiot 
pienoiskuva|Risteilyohjuksin aseistettu projektin 644 vene tai Whiskey Twin Cylinder

Vuonna 1957 asennettiin projektin 613 veneen, S-146, tornin taakse kannelle pyöreään siiloon Vladimir Tšelomein suunnittelema P-5 Pjatjorka -ohjus (). Muutostöistä vastasi TsKB-18:ssa Pavel P. Pustyntsev. Työ toteutettiin Krasnoje Sovormon telakalla. Uusi alus sai Nato-nimen Whiskey Single Cylinder. Ohjus valmisteltiin laukaisukuntoon pinta-ajossa. Samoin ohjuksen laukaisu ja maaliin ohjaus vaati veneen pysymistä pinnalla.Polmar & Moore 2004 s. 94-95

Kapustin Jarissa vuonna 1956 toteutettujen testien jälkeen tehtiin ensimmäinen sukellusveneestä tehty ohjuslaukaisu 22. marraskuuta 1957 Vienanmerellä. Useiden koelaukaisujen jälkeen ohjusjärjestelmä otettiin käyttöön 1959, minkä jälkeen alkoi ohjusten asentaminen sukellusveneisiin.

Vuosina 1958–1960 kuuteen veneeseen lisättiin kaksi ohjussäiliötä projektissa 644 (). Vuoden 1960 jälkeen kuuden veneen runkoa jatkettiin projektissa 665 (), jolloin niihin mahtui neljä ohjusta. Vuoden 1963 P-6 Progress () pystyi myös pinta-alusten, kuten Yhdysvaltain laivaston lentotukialusten torjuntaan. Erikoistunut ohjusvene rakennettiin projektissa 651.

Lähteet

 SS-N-3 SEPAL/SSC-1a SHADDOCK

 Viitteet 

*