Saksa ensimmäisessä maailmansodassa

Ensimmäisen maailmansodan aikana Saksa johti Itävalta-Unkarin kanssa keskusvaltoja, jotka lopulta hävisivät sodan. Saksa tuki liittolaistansa Itävalta-Unkaria tämän aloittaessa sodan Serbiaa vastaan ja joutui konfliktiin myös Serbian liittolaisen Venäjän kanssa sekä Ranskan kanssa. Ranska oli tehnyt Venäjän kanssa sopimuksen liittolaisuudesta sen varalta, että Saksa hyökkäisi. 

Saksa joutui sodassa altavastaajaan asemaan. Kolmoisententen yhteenlaskettu väestömäärä oli sodan alussa yli kaksi kertaa niin suuri kuin Saksan ja Itävalta-Unkarin yhteenlaskettu väestömäärä. Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan laivastot hallitsivat meriä, minkä ansiosta Saksan vastustajilla oli parempi mahdollisuus hyödyntää siirtomaidensa resursseja ja estää Saksaa saamasta raaka-aineita ja ruokaa ulkomailta. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska olivat myös läheisessä yhteydessä Yhdysvaltoihin, joka liittyi ympärysvaltoihin vuonna 1917 Saksan aloittaman rajoittamattoman upotussodan ja Zimmermann-sähkeen seurauksena. Saksan etuja olivat maa-armeijan suuren koon lisäksi parempi kuri, koulutus, johto ja aseistus. 

Sotaa käynyt Saksan keisarikunta oli aristokratia, jossa päätöksiä tekivät aateliin ja yläluokkaan kuuluneet miehet. He edustivat arvoiltaan konservatiivisia sotilaita, maanomistajia ja teollisuudenharjoittajia ja joutuivat puolustamaan isänmaansa lisäksi myös yhteiskuntajärjestystä ja monarkiaa kansan taholta nousseita sisäisiä muutosvoimia vastaan. Tärkeintä yhteiskuntajärjestyksen kannalta oli säilyttää ennallaan Preussin vaalijärjestelmä. Sisäpoliittinen tilanne vaikeutti keskusteluja Saksan sodanpäämääristä tai rauhanneuvottelujen aloittamisesta, koska  eliitin legitimiteetti oli vaarassa.

 Tausta 
Keisari Vilhelm II erotti valtakunnankanslerinsa Otto von Bismarckin vuonna 1890 ja ryhtyi kilpailemaan siirtomaista Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan kanssa. Se oli Saksan harjoittamassa ulkopolitiikassa muutos verrattuna aiempaan. Venäjän keisarikunnan kanssa solmittua jälleenvakuutussopimusta ei enää uusittu, koska keisarin  neuvonantajat, kuten Friedrich von Holstein, vastustivat sitä. Vuonna 1898 Saksan laivaston kokoa alettiin kasvattamaan amiraali  Alfred von Tirpitzin laatiman ohjelman mukaisesti. Vuosina 1900–1909 keisarin uutta ulkopolitiikkaa oli toteuttamassa valtakunnankansleri Bernhard von Bülow.

Vilhelm II:n aktiivinen ulkopolitiikka johti vuonna 1905 Saksan ja Ranskan välillä Marokon asemasta puhjenneeseen kriisiin. Kriisi saatiin sovittua seuraavana vuonna Algecirasin kansainvälisessä konferenssissa, missä Yhdistynyt kuningaskunta ja Yhdysvallat asettuivat Ranskan tueksi Saksaa vastaan. Saksan ja Ranskan edut törmäsivät uudelleen toisen Marokon kriisin yhteydessä vuonna 1911.

Vuoden 1912 valtiopäivävaaleissa sosiaalidemokraattinen puolue (SPD) voitti saaden 34,8 prosenttia annetuista äänistä ja 110 edustajapaikkaa 397:stä jaossa olleesta paikasta. Vaalikausi oli viisi vuotta. SPD:n voitto vaikeutti valtakunnanhallituksen mahdollisuuksia saada esitystensä taakse enemmistöä valtiopäivillä. 

Heinäkuussa 1913 Saksa nosti rauhanaikaisen armeijansa kokoa 623 000 miehestä 820 000 mieheen selviytyäkseen niin sanotusta Schlieffenin suunnitelmasta, joka edellytti sodan syttyessä joukkojen voimakasta keskittämistä Ranskan-vastaisen rintaman oikealle sivustalle. Alfred von Schlieffenin suunnitelman ajatuksena oli, että sodan syttyessä Saksa välttäisi pelätyn kahden rintaman sodan hyökkäämällä ensin koko voimalla Ranskaan ja kukistamalla sen nopeasti alle kuudessa viikossa ennen kuin Venäjä ehtisi saada armeijansa kokoon ja liikkeelle. Jotta hyökkäys Ranskaan onnistuisi, oli kierrettävä vahvasti linnoitettu Saksan ja Ranskan välinen raja ja hyökättävä Belgian kautta.

 Saksan sodanpäämäärät 
Saksan suurena tavoitteena oli luoda Keski-Eurooppaan autarkkinen järjestelmä, joka tarjoaisi riittävän pohjan maailmanvallalle. Se oli tarkoitus saavuttaa suorilla alueliitoksilla Saksaan, tulliliitoilla ja hankkimalla Saksan kanssa läheisessä yhteistyössä olevia valtioita järjestelmän "kulmakiviksi" (saksaksi Eckpfeiler). Lännessä tuli Saksaan liittää Belgian eteläinen osa ja Koillis-Ranskan kaivosalueet. Idässä tavoitteena oli Puolan ja Baltian liittäminen Saksaan. Tulliliittoja suunniteltiin tehtävän Itävalta-Unkarin, Italian, Alankomaiden ja Skandinavian maiden kanssa. "Kulmakiviä" olisivat Suomi, Ukraina ja Kaukasus.Hovi s. 776. Sotimisen aiheuttamat kustannukset oli tarkoitus maksattaa hävinneillä kolmoisententen valtioilla.
 Hyökkäys 
Heinäkuun kriisissä keisari Vilhelm II ja valtakunnankansleri Theobald von Bethmann Hollweg vaativat Itävalta-Unkarilta kovia toimenpiteitä Serbiaa vastaan ja vakuuttivat antavansa tukea, jos siitä seuraisi sota. Heinäkuun 6. päivänä Vilhelm II lähti vuosittaiselle risteilylleen Pohjanmerelle. Hän palasi takaisin Saksaan 27. heinäkuuta. 

Itävalta-Unkari antoi Serbialle sodanjulistuksen 28. heinäkuuta. Se käynnisti ketjureaktion, joka vei Saksan sotaan liittolaisensa tueksi. Kun Venäjä oli 29. heinäkuuta määrännyt osittaisen liikekannallepanon ja seuraavana päivänä täydellisen liikekannallepanon, Saksa esitti sille uhkavaatimuksen, jotta se peruuttaisi liikekannallepanonsa. Samalla Saksan valtakunnanhallitus antoi Ranskalle uhkavaatimuksen, jossa se vaati vastausta kysymykseen, mikä olisi sen kanta Saksan ja Venäjän välisen sodan puhjetessa. Kun Saksa ei saanut tyydyttävää vastausta, se määräsi 1. elokuuta täydellisen liikekannallepanon ja julisti sodan Venäjälle. Seuraavana päivänä Saksa lähetti joukkoja Luxemburgiin ja vaati Belgialta läpikulkuoikeutta.

Saksa julisti sodan Ranskalle 3. elokuuta 1914 ja hyökkäsi seuraavana päivänä puolueettoman Belgian kautta Ranskan maaperälle Schlieffen-suunnitelmansa mukaisesti. Hyökkäyksen suorittivat Alexander von Kluckin johtama 1. armeija ja Karl von Bülowin johtama 2. armeija. Saksan hyökättyä Belgiaan sotaan Saksaa vastaan liittyi myös Yhdistynyt kuningaskunta, joka halusi pitää kiinni vuoden 1839 Lontoon sopimuksesta. Belgiaan lähetettiin brittiläisen siirtoarmeijan joukkoja. . Serbia julisti sodan Saksalle 6. elokuuta, Montenegro 12. elokuuta ja Japani 23. elokuuta. Myös kaikki Yhdistyneen kuningaskunnan siirtomaat ja dominiot tukivat emämaata ja julistivat sodan Saksalle.

Saksan maavoimien armeijaan kuului sodan alussa yhteensä 3 822 450 miestä. Kooltaan se oli Venäjän keisarillisen armeijan jälkeen toiseksi suurin sodan aloittaneiden maiden jalkaväen armeijoista. Yleisin saksalaisten käytössä ollut kivääri oli mallia Gewähr 98. Saksan laivastossa oli 161 500 miestä ja 15 Dreadnought-luokan taistelulaivaa, 22 vanhempaa taistelulaivaa, 4 taisteluristeilijää, 9 panssaroitua risteilijää, 41 panssarikansiristeilijää, 149 hävittäjäalusta ja 28 sukellusvenettä. Saksan laivasto oli kuitenkin kooltaan selvästi pienempi kuin Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat.

Saksan valtiopäivillä 4. elokuuta puhunut valtakunnankansleri Bethmann Hollweg perusteli kansainvälisen oikeuden vastaista hyökkäystä itsepuolustuksella. Venäjä oli valtakunnankanslerin mielestä hyökännyt Saksaa vastaan, kun se oli aloittanut armeijansa liikekannallepanon ja valmistelut Itä-Preussin valtaamiseksi. Keisari Vilhelm II:n kansalliseen yhtenäisyyteen vedonneen puheen jälkeen valtiopäivien puolueet sopivat linnarauhasta, ja valtiopäivät hyväksyivät armeijalle myönnetyt sotalainat ja sotatilalainsäädännön. Uusia valtiopäivävaaleja ei tultaisi järjestämään ennen sodan päättymistä. Linnarauhaan myöntyivät myös Toiseen internationaaliin kuuluneet sosiaalidemokraatit, vaikka Karl Liebknecht ja Rosa Luxemburg kannattajineen vastustivat sitä.  Myötämielisyyteen vaikutti pelko siitä, että puolue voitaisiin kieltää sodanjulistuksen myötä voimaan tulleen hätätilan perusteella. Uudet pankkilait hyväksyttiin samana päivänä eli 4. elokuuta. Saksan keskuspankki ei enää vaatinut entiseen tapaan pankeilta sitoutumista lunastaa paperirahaa kullalla, mikä oli ollut kultakantaan sitoutumiseen liittynyt ehto. Saksan valtakunnanhallitus saattoi nyt rahoittaa sodankäyntiä laskemalla liikkeelle aiempaa enemmän paperirahaa.

Schlieffen-suunnitelma ei onnistunut, koska Ranskan armeija teki vastahyökkäyksen Elsassin ja Lothringenin suunnassa. Saksa siirsi osan hyökkäävistä joukoistaan torjumaan Ranskan vastahyökkäystä, eikä suunniteltu kaarros kohti Pariisia ollut sen vuoksi riittävän laaja ja voimakas. Saksan hyökkäys pysähtyi Marnejoelle Pariisin edustalle syyskuun alussa. Lokakuussa 1914 Saksan armeijalta alkoivat loppua ammukset, mikä pakotti maan siirtymään sotatalouteen. Bryssel oli antautunut ilman taistelua 20. elokuuta ja Antverpen piirityksen jälkeen 6. lokakuuta. Viimeinen taistelu Belgian armeijaa vastaan käytiin Pohjanmeren rannikolla Yserjoen suulla 16. – 31. lokakuuta 1914. Taistelu päätti kilpajuoksun Atlantille, jonka myötä oli muodostunut länsirintaman rintamalinja. Länsirintama vakiintui kuluttavaksi asemasodaksi Koillis-Ranskaan, eikä kumpikaan osapuoli pystynyt seuraavien kolmen ja puolen vuoden aikana etenemään 50 kilometriä enempää. Saksa jäi miehittäjäksi Belgiaan ja Koillis-Ranskaan alueelle, jonka koko oli 3,7 prosenttia Ranskan kokonaispinta-alasta.

 Sodanjohto 
pienoiskuva|Keisari tarkastamassa erikoisjoukkojen pataljoonaa 14. elokuuta 1916.
Perustuslain mukaan keisari komensi armeijaa ja nimitti sekä valtakunnankanslerin että valtakunnanhallituksen muut jäsenet. Valtakunnanhallituksella ei ollut vaikutusvaltaa suhteessa armeijaan. Valtiopäivien tehtävä oli vain hyväksyä vuosittainen talousarvio. Preussin sotaministeriö huolehti koko sodan ajan armeijan hallinnosta, järjestäytymisestä, palkanmaksusta ja sotatarvikkeiden hankinnasta. Preussin sotaministereinä sodan aikana toimivat kenraalit Erich von Falkenhayn, Adolf Wild von Hohenborn, Hermann von Stein ja Heinrich Scheüch. 

Vilhelm II perusti 16. elokuuta 1914 Koblenziin liikkuvan päämajan sodanjohtoa varten. Vilhelm II:n adjutantti ja keisarin sotakabinetin johtaja päämajassa oli kenraali Moriz von Lyncker. Päämajan yhteydessä toimi yleisesikunta, jolle keisari delegoi sotatoimien operatiivisen johtamisen. Yleisesikunnan päälliköksi tuli aluksi Helmuth Johannes Ludwig von Moltke, mutta syyskuussa 1914 käydyn Marnen taistelun jälkeen hänet korvasi Erich von Falkenhayn. 

Vuonna 1916 länsirintamalla käydyn Verdunin taistelun jälkeen maa-armeijan johtoon nousi itärintaman joukkoja johtanut kaksikko Paul von Hindenburg ja Erich Ludendorff. Heistä oli tullut sotamenestyksensä vuoksi  kansallissankareita, ja Hindenburg oli ylennetty vuonna 1914 sotamarsalkaksi. Vuoteen 1916 mennessä 18 prosenttia Saksan väestöstä oli joko armeijan riveissä tai jo kuollut taistelussa. Hindenburgin ja Ludendorffin  johdolla yleisesikunta alkoi suunnitelmallisesti ohjailla Saksan sisä-, ulko- ja talouspolitiikkaa valjastaakseen kaikki jäljellä olevat resurssit sotilaallisen voiton tavoitteluun. Preussin sotaministeriön alainen sotatoimisto (saks. Kriegsamt) huolehti vuoden 1916 marraskuun alusta lähtien teollisuustuotannon ja työvoiman käytön valvonnasta Saksassa. Sitä johti kenraali Wilhelm Groener vuoden 1917 elokuun puoliväliin saakka, jolloin hänet erotettiin liian demokraattisten näkemysten vuoksi. 

Laivaston komentajana ja laivastoministerinä toimi maaliskuuhun 1916 saakka amiraali Alfred von Tirpitz. Hänen seuraajansa laivastoministerinä oli amiraali Eduard von Capelle.
 Merisodankäynti 
Sodassa Saksan laivasto yritti haastaa brittien kuninkaallista laivastoa siinä kuitenkaan onnistumatta. Tarkoitus oli rikkoa ympärysvaltojen toimeenpanema kauppasaarto, mutta britit pystyivät estämään saksalaisten taistelualusten liikkeellelähdön Pohjanmeren rannikolla sijainneista tukikohdista. Brittejä vastaan käytyjä meritaisteluja olivat Coronelin meritaistelu ja Falklandinsaarten taistelu vuonna 1914 ja Skagerrakin taistelu vuonna 1916. Suurimmat saavutuksensa Saksan laivasto sai upotussodassa. Helmikuun alussa 1917 Saksa laajensi sukellusvenesodan koskemaan myös puolueettomien valtioiden siviilialuksia.

 Länsirintama 
pienoiskuva|Hindenburg-linja kartalla.
Ypresin toisessa taistelussa 22. huhtikuuta 1915 saksalaiset käyttivät taistelukaasua.  Se oli kielletty Haagin sopimuksessa, jonka myös Saksa oli hyväksynyt, joten kyse oli sotarikoksesta.

Helmikuussa 1916 Saksa aloitti Falkenhayn johdolla kymmenen kuukautta kestäneen hyökkäyksen Verdunissa. Se epäonnistui, ja Saksan tappiot olivat 337 000 sotilasta, joista 100 000 kaatuneina. Heinäkuussa 1916 alkoi neljä kuukautta kestänyt ympärysvaltojen vastahyökkäys Sommessa. Siinä Saksan tappiot olivat lähes 420 000 miestä kaatuneina, haavoittuneina ja vankeina.

Syyskuun 1916 ja maaliskuun 1917 välisenä aikana saksalaiset rakensivat Koillis-Ranskaan uuden puolustuslinjan, joka tunnetaan nimellä Hindenburg-linja. Sen rakentamiseen käytettiin 500 000 tonnia kiviä ja soraa, yli 100 000 tonnia sementtiä ja 12 500 tonnia piikkilankaa.

Huhtikuussa 1918 Saksa käynnisti itärintamalta vapautuneiden joukkojen vahvistamana hyökkäyksen, joka menestyi aluksi. Tykistöä käytettiin  kohdistetummin kuin aiemmin, ja hyökkäyksen kärkenä toimivat erikoisjoukot. Rintama siirtyi kuusikymmentä kilometriä kohti Pariisia, ja saksalaiset pääsivät etenemään lähelle Amiensin ja Château-Thierryn kaupunkeja. Ranskan, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen joukot kuitenkin pysäyttivät hyökkäyksen 18. heinäkuuta, käynnistivät vastahyökkäyksen ja alkoivat työntää saksalaisia pois Ranskasta.  

 Itärintama 
Saksan sodanjohto joutui irrottamaan joukkoja länsirintamalta Venäjän armeijaa vastaan käytyyn puolustustaisteluun idässä, mikä tarkoitti sitä, että Saksa oli joutunut kahden rintaman sotaan. Joukkojen siirtoa helpotti Saksan rautatieverkosto, jonka avulla yhden divisioonan siirtoon kului neljä ja puoli päivää. Saksan tavoitteena itärintamalla oli heikentää Venäjän armeijaa niin paljon, että voitaisiin taas keskittyä sotimiseen lännessä. Venäläisten hyökkäys pysäytettiin Tannenbergin taistelussa elokuun lopulla 1914, ja Masurian järvialueen taisteluissa viikkoa myöhemmin Venäjä pakotettiin vetäytymään Itä-Preussista.Hovi s. 771–772. Ratkaisevassa roolissa taisteluissa oli Saksan keisarikunnan 8. armeija.
pienoiskuva|Postikortti, jossa on valokuva Saksan ja Ukrainan välisen rauhansopimuksen allekirjoitustilaisuudesta Brest-Litovskissa.
Elokuussa 1915 saksalaiset saivat haltuunsa Varsovan, Vilnan ja Brest-Litovskin. Rintamalinja vakiintui suurin piirtein Brest-Litovskin tasalle, missä se pysyi aina vuoteen 1918 asti.Hovi s. 772. Baltiaan perustettiin miehityshallinto ja Puolaan kuningaskunta. Romanian kuningaskunta liittyi sotaan ympärysvaltojen puolelle elokuun lopussa 1916, mutta sotaonni hyökkäykselle Transilvaniaan ei ollut suosiollinen. Keskusvallat valtasivat pääkaupunki Bukarestin 9. joulukuuta 1916, ja maahan perustettiin marsalkka August von Mackensenin johtama sotilashallinto. 

Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 Vilhelm II järjesti Sveitsissä maanpaossa asuneelle bolševikkijohtaja Vladimir Leninille turvallisen paluumatkan Venäjälle. Keisari toivoi Leninin aiheuttavan siellä levottomuuksia, jotka johtaisivat sodan loppumiseen itärintamalla, mikä sitten toteutuikin. Lokakuun vallankumouksen jälkeen kansankomissaarien neuvosto antoi dekreetin, jossa se ilmoitti pyrkivänsä pikaiseen rauhaan.  Aseleposopimus solmittiin 15. joulukuuta 1917. Neuvottelut Saksan ja itsenäiseksi julistautuneen Ukrainan kansantasavallan välillä johtivat 9. helmikuuta 1918 solmittuun rauhansopimukseen. Brest-Litovskin rauha solmittiin keskusvaltojen ja Neuvosto-Venäjän välillä 3. maaliskuuta 1918, mikä oli voitto Saksalle.Hovi s. 782. Se sai kontrolliinsa Ukrainan, Galitsian, Suomen, Baltian maat ja Kaukasuksen.

Saksa siirsi rauhanteon jälkeen itärintaman parhaat voimansa länsirintamalle, mutta jätti miehitysjoukkoja Ukrainaan ja Baltiaan.Hovi s. 783. Keväällä 1918 itärintamalla oli yli miljoona saksalaista sotilasta. Suomeen lähetettiin kenraalimajuri Rüdiger von Goltzin johtama Itämeren-divisioona. Se osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella. Toukokuun 7. päivänä 1918 solmittiin Bukarestissa rauha Romanian kuningaskunnan ja keskusvaltojen välillä, minkä seurauksena Romaniasta tuli käytännössä Saksan protektoraatti. Saksa sai Romaniasta öljyä ja viljaa. Brest-Litovskin sopimusta täydennettiin 27. elokuuta 1918 Berliinissä, jolloin Neuvosto-Venäjä sitoutui maksamaan 6000 miljoonan kultamarkan sotakorvauksen ja lupasi Saksalle 25 prosenttia Bakun öljykenttien tuotosta.

Lokakuussa 1918 sen jälkeen, kun keskusvaltojen joukot olivat poistuneet maasta, Romania irtisanoutui rauhansopimuksesta. Kansankomissaarien neuvosto sanoi 13. marraskuuta irti Saksan kanssa maaliskuussa solmitun rauhansopimuksen, ja puna-armeija aloitti hyökkäyksen Baltian maita vastaan. Taisteluihin osallistui saksalaisia sotilaita vapaaehtoisina.

 Sota siirtomaissa 
Uusi-Seelanti miehitti Saksan Samoan 30. elokuuta 1914. Syyskuun 11. päivänä Australian joukot nousivat maihin Saksalle kuuluneella Uuden-Britannian saarella. Penangin edustalla saksalainen kevyt risteilijä SMS Emden hyökkäsi yksin 28. lokakuuta ympärysvaltojen tukikohtaa vastaan ja upotti kaksi vihollisen sota-alusta. Hyökkäystä johti Karl von Müller. 

Japanin Saksalle antaman sodanjulistuksen muodollisena perusteena oli Yhdistyneen kuningaskunnan ja Japanin keisarikunnan liittosopimus, mutta Japani pyrki sodan avulla ensisijassa laajentamaan vaikutusaluettaan Pohjois-Kiinassa Saksan omistusten kustannuksella.Hovi s. 773. Kiinan rannikolla käyty Qingdaon taistelu päättyi 7. marraskuuta 1914 Saksan tappioon. 

Saksan Itä-Afrikassa Paul von Lettow-Vorbeckin johtamat sissisotilaat taistelivat menestyksellisesti Yhdistyneen kuningaskunnan joukkoja vastaan koko sodan ajan.  

 Elintarvikepula 
pienoiskuva|Leipäkortti
Maataloustuotanto Saksassa laski sodan seurauksena, koska työvoimaa ei ollut riittävästi ja suuri osa hevosistakin oli rintamalla. Pulaa elintarvikkeista pahensi Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan toimeenpanema kauppasaarto. Talvi 1916–1917 muistetaan Saksassa pahamaineisena"turnipsitalvena", jolloin kärsittiin perunapulasta. Viranomaisten vastaus elintarvikepulaan oli säännöstely, minkä tahattomana seurauksena syntyi musta pörssi. Sodan aikana noin 750 000 saksalaista kuoli aliravitsemukseen. Ympärysvaltojen asettama kauppasaarto purettiin 12. heinäkuuta 1919.

 Italian rintama 
Saksan joukot siirtyivät tukemaan Itävalta-Unkaria Italian rintamalla sen jälkeen, kun Itävalta-Unkari oli liittynyt Keski-Euroopan yhteisöön 22. lokakuuta 1917. Kahta päivää myöhemmin Saksa ja Itävalta-Unkari aloittivat yhdessä suurhyökkäyksen Italiaa vastaan. Hyökkäystä varten perustettua saksalais-itävaltalaista armeijaa johti saksalainen kenraali Otto von Below. Caporetton taistelussa italialaiset kärsivät musertavan tappion. Italialaiset joutuivat perääntymään yli sata kilometriä sisämaahan, ja hyökkäys saatiin pysäytettyä vasta Piavejoella 12. marraskuuta 1917. Keväällä 1918 Saksa veti joukkonsa pois Italian rintamalta, koska tarvitsi niitä kevätoffensiiviinsa länsirintamalla.Hovi s. 780. Sota Italian rintamalla päättyi Itävalta-Unkarin antautumiseen ja Italian voittoon 4. marraskuuta 1918.

 Tappio 
Epäonnistuneen keväthyökkäyksensä jälkeen Saksan armeija vaipui huomattavan taisteluväsymyksen valtaan. Rintamalla monet alkoivat kesällä 1918 kyseenalaistaa voiton mahdollisuuden. Sotilaille ja kotona oleville omaisille koetettiin toki vakuuttaa, ettei tilanne ollut aivan toivoton, sillä Saksan armeija seisoi yhä Ranskan maaperällä. Tämän ajateltiin olevan vahva valtti Saksalle, mikäli rauhasta ryhdyttäisiin neuvottelemaan.

Saksan neuvotteluasema kuitenkin heikkeni sen jälkeen, kun vetäytyminen Ranskasta oli alkanut hävityn Amiensin taistelun jälkeen. Elo-syyskuussa 1918 sodanjohdolle kävi selväksi, ettei Saksa voinut voittaa sotaa, ja tilanne kotirintamalla muuttui nopeasti. Keisari Vilhelm II asetti 3. lokakuuta valtakunnankansleriksi prinssi Maximilianin toivoen, että tämä pystyisi lopettamaan sodan nopeasti. Uuden valtakunnankanslerin tehtävä oli neuvotella aselepo ympärysvaltojen kanssa. Hän muodosti hallituksen, johon kuului kaksi sosiaalidemokraattia – ensimmäiset sosiaalidemokraattiset ministerit Saksan historiassa, ja toteutti valtiomuodon muuttamisen parlamentaariseksi monarkiaksi. Aseleponeuvottelut alkoivat kuukauden kestäneellä noottienvaihdolla Saksan valtakunnanhallituksen ja Yhdysvaltojen presidentin Woodrow Wilsonin välillä. Maximilian ei kuitenkaan voinut enää pelastaa monarkiaa.Hovi s. 784. Sodan aiheuttama puute ruuasta, jatkuvat tiedot uusista taisteluiden uhreista sekä huhut vaikeuksista rintamalla purkautuivat loppuvuodesta 1918 suurissa kaupungeissa levottomuuksina ja mellakoina. Myös sotilaat olivat tyytymättömiä, ja kapinamieli levisi rintamallekin. 

Saksan monarkia kumottiin vuoden 1918 vallankumouksessa. Sekasortoinen tilanne sai keisari Vilhelm II:n luopumaan kruunusta 9. marraskuuta ja pakenemaan maasta Alankomaihin, joka oli pysynyt sodan ajan puolueettomana. Uuden, valtaan nousseen hallituksenkaan asema ei ollut helppo, sillä sen uhkana olivat saksalaiset kommunistit, jotka suunnittelivat avoimesti Venäjän vallankumouksen kaltaista kaappausta. Hallitus katsoi ainoaksi vaihtoehdoksi solmia rauha hinnalla millä hyvänsä.

Saksan ja ympärysvaltojen välinen aseleposopimus solmittiin 11. marraskuuta klo 11. Saksan oli vetäydyttävä 15 päivän aikana Ranskan ja Belgian alueelta sekä Elsass-Lothringenista, evakuoitava 31 päivän kuluessa Reinin vasen ranta ja luovutettava kolme sillanpääasemaa sekä neutraloitava Reinin oikea ranta 50 kilometrin säteellä. Lisäksi Saksan oli luovutettava raskasta aseistusta ja kuljetuskalustoa.Hovi s. 785.

 Vaikutus 
Ensimmäinen maailmansota päätyi, kun Saksan armeija antautui Yhdysvaltain edustajille 11. marraskuuta 1918. Kesäkuussa 1919 solmittiin Versailles’n rauhansopimus, jossa Saksa tuomittiin sotasyylliseksi ja määrättiin maksamaan suuret sotakorvaukset. Lisäksi Saksa menetti runsaasti maa-alueitaan, ja sen armeijan koko rajoitettiin murto-osaan entisestä. Eniten Saksa menetti maa-alueitaan idässä, mutta myös lännessä ja pohjoisessa. Armeija supistettiin 100 000 mieheen ja kaikki raskas aseistus kiellettiin. Vuonna 1919 Saksasta tuli aina vuoteen 1933 asti Weimarin tasavaltana tunnettu valtio.

Itävallan syksyllä 1919 solmima Saint-Germainin rauha oli yhtä lailla maalle raskas, ja Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia hajosi. 

Maailmansodassa kaatuneiden sotilaiden lukumääräksi on arvioitu 10 057 600 – noin 6 400 miestä päivässä. Saksalaisia sotilaita kaatui 2 037 000.  Maailmansodassa haavoittuneiden sotilaiden lukumäärä oli yhteensä 20 352 907. Saksalaisten osuus kaikista sodassa haavoittuneista oli 4 216 000. Sota oli siihen aikaisen maailmanhistorian tuhoisin. Lisäksi  sotajoukkojen mukana levinnyt espanjantauti aiheutti kymmeniä miljoonia kuolonuhreja. Saksassa arviolta 175 000 siviiliä kuoli espanjantautiin sodan viimeisten kuukausien aikana. 

Saksan siirtomaat siirtyivät ympärysvaltojen hallintaan Kansainliiton mandaattialueina. Japani sai Karoliinien ja Mariaanien saaristot Tyynellämerellä, Kamerun jaettiin Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan kesken, Saksan Itä-Afrikka Belgian ja Yhdistyneen kuningaskunnan kesken, Togo Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan kesken ja Saksan Uusi-Guinea, Namibia ja Samoa siirtyivät Yhdistyneelle kuningaskunnalle. 

 Katso myös 
 Selkäänpuukotusteoria
 Saksa toisessa maailmansodassa

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

*