Euroopan unionin historia

pienoiskuva
Euroopan unionin historia voidaan jakaa kahteen osaan: Euroopan unionia (EU) edeltäneeseen kehitykseen ja varsinaiseen EU:n historiaan. Euroopan unionin perustaminen on osa suurempaa, toisen maailmansodan jälkeistä Euroopan yhdentymiskehitystä, mutta sen aatteellisia ja historiallisia juuria voi hakea keskiajalta asti.

 Aatteellinen perusta 
Euroopan yhdentymisellä on pitkät aatteelliset ja historialliset juuret. Ensimmäinen maininta eurooppalaisista, ”Europeenses”, löytyy kronikasta, jossa kuvataan Poitiers’n taistelua vuonna 733. Paavi Pius II käytti 1400-luvulla Euroopan käsitettä propagandanomaisesti osoittaakseen turkkilaisille, että islamilainen Turkki ei voi voittaa mahtavien valtioiden Eurooppaa, vaikka olikin onnistunut valloittamaan Konstantinopolin.

Pasifistinen kirjailija Victor Hugo esitti vuonna 1851, että Euroopan pitäisi yhdistyä rauhanomaisesti, yhteistyön ja yhdenvertaisen jäsenyyden avulla. Nobelisti Aristide Briand puhui ”moraalisesta unionista” kuvatessaan Euroopan integraatiohanketta 1920-luvulla. Euroopan komission puhemies José Manuel Barroso on korostanut, ettei eurooppalaisten tule unohtaa myöskään arabilais-islamilaisia, slaavilaisia ja kelttiläisiä juuriaan. Paneurooppalaisen liikkeen perustaja, herttua Richard Coudenhove-Kalergi julisti vuoden 1948 Eurooppa-kongressissa, että menneisyyden jaloin perusta on kreikkalaisen individualismi ja kristillinen sosialismi.Ulkopolitiikka 1/2006, Timothy Garton Ash: Eurooppalaisen vallan juurilla  

Euroopan unionia voidaan pitää pohjimmiltaan rauhanomaisen kansainvälisen konfliktinratkaisun mallina. Se yhdisti valtiot, jotka olivat vuosisatojen ajan taistelleet keskenään. Karl Deutsch on luonnehtinut EU:ta turvallisuusyhteisöksi. Rosemary Footin mukaan sekä Yhdysvallat että Euroopan unioni ovat maailman kaksi suurinta normiyrittäjää: ne luovat ja vievät normeja. 

Euroopan yhdentymisessä voidaan erottaa kaksi eri kehityssuuntaa: yhtäältä yhteistyön syveneminen, kun jäsenmaat siirtävät uusilla perussopimuksilla toimivaltaa keskuselimille, ja toisaalta laajeneminen uusien maiden liittyessä jäseneksi.

 Ennen Euroopan unionia 

pienoiskuva|Euroopan yhteisöjen (sinisellä) ja EU:n (vihreällä) laajeneminen animaationa
Toisen maailmansodan jälkeen oli tarve sitoa vanhat kiistakumppanit Saksa ja Ranska riippuvaisiksi toisistaan, joka osaltaan ehkäisisi tulevia sotia. Tätä varten perustettiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö (EHTY) vuonna 1950, johon liittyivät Alankomaat, Belgia, Luxemburg, Länsi-Saksa, Italia ja Ranska. Nämä kuusi valtiota allekirjoittivat 18. huhtikuuta 1951 Pariisissa perustamissopimuksen, joka tuli voimaan 23. heinäkuuta 1952 ja solmittiin 50 vuoden ajaksi.

Ranskan ulkoministeri Robert Schuman ehdotti 9. toukokuuta 1950 Jean Monnet'n ajatusten innoittamana Saksan liittotasavallan ja Ranskan hiili- ja teräsvarojen yhdistämistä. Uuden järjestelmän oli määrä olla avoin muillekin maanosan valtioille. Tätä päivää on alettu viettää Eurooppa-päivänä, unionin syntymäpäivänä.

Kuuden valtion ulkoministerit päättivät Messinan kokouksessa 1. ja 2. kesäkuuta 1955 laajentaa Euroopan yhdentymisen koskemaan taloutta kokonaisuudessaan. Kuusi jäsenvaltiota allekirjoittivat 25. maaliskuuta 1957 Roomassa Euroopan talousyhteisön (ETY) ja Euroopan atomienergiayhteisön (Euratom) perustamissopimukset, jotka tulivat voimaan vuoden 1958 alusta.

Vuonna 1957 maat allekirjoittivat Rooman sopimuksen, jonka myötä perustettiin Euroopan talousyhteisö () ja Euroopan atomienergiayhteisö (Euratom). Vuonna 1967 astui voimaan sulautumissopimus, jolla EHTY, EEC ja Euratom yhdistettiin Euroopan yhteisöiksi (EY).http://europa.eu/abc/history/index_fi.htm , haettu 28.9.2008

Vuonna 1973 EY:hyn liittyi Iso-Britannia, Irlanti ja Tanska, ja tämän jälkeen yhteisö alkoi hiljalleen laajeta nykyisiin mittoihinsa. EY:n jäsenmäärä kasvoi kahteentoista, kun vuonna 1981 Kreikka sekä vuonna 1986 Espanja ja Portugali hyväksyttiin jäseniksi.

 Unionin perustaminen 

Maastrichtin sopimus (virallisemmin Sopimus Euroopan unionista) allekirjoitettiin 7. helmikuuta 1992 Euroopan yhteisön jäsenien kesken Alankomaiden Maastrichtissa ja astui voimaan 1. marraskuuta 1993. Se syntyi talous- ja rahaliittoa ja poliittista yhteistyötä koskevien erillisten neuvottelujen tuloksena.

Sopimus johti Euroopan unionin syntyyn, euron luomiseen, ja siinä esiteltiin kolme peruspilaria: yhteisö, yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka ja yhteistyö oikeus- ja sisäasioissa.http://europa.eu/abc/treaties/index_fi.htm  , haettu 28.9.2008

 Unionin historia 1993 – 

Vuosina 1993–2009 Euroopan unionin toiminta perustui nk. kolmeen peruspilariinHentilä s. 997.Hentilä s. 1003–1004.:

 I pilari: Euroopan yhteisöt
 Talous- ja rahaliitto
 Sisämarkkinat
 Kauppapolitiikka
 Maatalous- ja kalastuspolitiikka
 Alue- ja rakennepolitiikka (katso: rakennerahasto)
 Kilpailupolitiikka
 Tutkimus- ja kehitys, innovaatiot
 Ympäristö
 Energia
 Koulutus 
 Kehitystyö

 II pilari: Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
 Yhteisestä ratkaisusta päätetään tulevaisuudessa, mikäli kaikki jäsenmaat sitä yksimielisesti haluavat (1993)
 Yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja (1999)
 Turvallisuusstrategia (2003)
 Nopean toiminnan joukot (2004)
 III pilari: Yhteistyö oikeus- ja sisäasioissa
Euroopan talousalueen (ETA) muodostaminen Efta-maiden (Itävalta, Sveitsi, Ruotsi ja Suomi) ja Euroopan talousyhteisön kesken toteutui vuoden 1994 alusta. Neuvotteluja siitä oli käyty syksystä 1989 alkaen. Sveitsi kuitenkin hylkäsi neuvottelutuloksen kansanäänestyksen perusteella. ETA tarjosi siihen liittyneille maille samat taloudelliset edut kuin Euroopan talousyhteisön jäsenille. Euroopan keskuspankki (EKP) perustettiin Saksaan Frankfurt am Mainiin. Se aloitti toimintansa vuoden 1999 alussa. Yhteiseen valuuttaan euroon siirryttiin kahdessatoista EU:n jäsenmaassa vuoden 2002 alusta. Sen ulkopuolelle päättivät jäädä Iso-Britannia, Tanska ja Ruotsi. Ne jatkoivat omien kansallisten rahayksiköittensä käyttöä. Itävalta, Norja, Ruotsi ja Suomi hakivat Euroopan unionin jäsenyyttä vuonna 1992, kun ETA-neuvottelut olivat vielä kesken. Kaksi vuotta myöhemmin pidetyissä kansanäänestyksissä maat hyväksyivät Norjaa lukuunottamatta liittymissopimuksen. Itävallasta, Ruotsista ja Suomesta tuli Euroopan unionin jäseniä vuoden 1995 alussa, jolloin jäsenmaiden määrä kasvoi viiteentoista.Hentilä s. 997–998.

Puola, Tšekin tasavalta, Unkari, Viro, Kypros ja Malta pääsivät pääsivät EU:n jäsenehdokasryhmään vuonna 1998. Seuraavana vuonna jäsenehdokkaiksi hyväksyttiin myös Latvia, Liettua, Slovakia, Romania, Bulgaria, Slovenia ja Turkki. Helmikuussa 2002 työnsä aloitti unionin tulevaisuutta pohtiva Eurooppa-valmistelukunta, Se julkisti esityksensä "Sopimukseksi Euroopan perustuslaista" kesällä 2003. Toukokuun 1. päivänä 2004 sai yhdellä kertaa kymmenen uutta jäsentä, ja jäsenmäärä kasvoi kahteenkymmeneenviiteen. Uudet jäsenmaat olivat Viro, Latvia, Liettua, Puola, Tšekin tasavalta, Slovakia, Unkari, Slovenia, Kypros ja Malta. Kyproksen jäsenyys tuli voimaan vain saaren kreikkalaisessa osassa. Kroatian ja Turkin kanssa päätettiin aloittaa jäsenyysneuvottelut seuraavan vuoden aikana. Vuonna 2005 EU ajautui edellisenä vuonna allekirjoitetun perustuslaillisen sopimuksen vuoksi kriisiin. Bulgaria ja Romania hyväksyttiin jäsenmaaksi vuonna 2007.Hentilä s. 998.Hentilä s. 1004–1005.

Vuonna 2016 Yhdistyneessä kuningaskunnassa järjestettiin kansanäänestys, joka johti maan eroamiseen Euroopan unionista.  

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

 Sopimus Euroopan unionista 

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit