Ilarion Alfejev

Ilarion (Hilarion) Alfejev (maalliselta nimeltään Grigori Valerijevitš Alfejev, Григорий Валериевич Алфеев, s. 24. heinäkuuta 1966 Moskova) on teologi, säveltäjä ja Venäjän ortodoksisen kirkon piispa (metropoliitta), joka on toiminut viime vuosina paljon ulkomailla, viimeksi Unkarissa, jonka kansalainen hän myös on. Hänet pidätettiin kaikista tehtävistään heinäkuussa 2024 ja erotettiin tehtävästään Unkarissa virallisesti 27. joulukuuta 2024, minkä jälkeen hän on ollut poissa julkisuudesta.

Opinnot

Alfejev on haastattelussa kertonut, että häntä ohjasi kirkolliselle uralle etenkin hänen äitinsä Valerija Alfejeva, joka on itsekin kirjoittanut uskonnollista kirjallisuutta. Hänen lapsuutensa aikaan Neuvostoliitossa valtion suhde uskontoon oli vielä ongelmallinen. Alfejev kastettiin 11 vuoden iässä salaa kotonaan, ja 13 vuoden ikäisenä hän alkoi omatoimisesti osallistua ortodoksisen kirkon jumalanpalveluselämään. 15 vuoden iässä hän alkoi palvella alttariapulaisena. Hän on kertonut, että hänet uhattiin erottaa koulusta, koska hän osoitti uskonnollista kiinnostusta ja kävi kirkossa. 

Alfejev opiskeli aluksi musiikkia – viulun ja pianon soittoa sekä säveltämistä – musiikillisessa keskikoulussa vuosina 1973–1983. Musiikin opintoja hän jatkoi vuonna 1983 Moskovan konservatoriossa. Opinnot keskeytyivät siksi aikaa kun hän suoritti asepalveluksensa Neuvostoliiton puna-armeijassa vuosina 1984–1986.

Asepalveluksen jälkeen hän jatkoi jonkin aikaa opintojaan Moskovan konservatoriossa, kunnes hän tammikuussa vuonna 1987 liittyi Pyhän Hengen luostarin veljestöön Vilnassa Liettuassa. Lähdettyään luostariin hänet jo samana vuonna vihittiin munkiksi, diakoniksi ja papiksi. Teologisen peruskoulutuksensa Alfejev sai opiskelemalla etäopiskelijana Moskovan hengellisessä seminaarissa ja akatemiassa. Seminaaritutkinnon hän suoritti vuonna 1989 ja akatemiatutkinnon vuonna 1991. Hän toimi vuosina 1990–1993 Kaunasin katedraalin kirkkoherrana. Vuosina 1991–1993 hän opetti Moskovan hengellisessä seminaarissa ja akatemiassa homiletiikkaa, dogmatiikkaa, Uuden testamentin eksegetiikkaa ja bysanttilaista kreikkaa. Kreikan taitonsa ansiosta hän on pystynyt syvällisesti tutkimaan kreikankielisten kirkkoisien teoksia, ja syyrian kielen taito on mahdollistanut syyrialaisen patristisen perinteen syvällisemmän tuntemisen.

Peruskoulutuksensa jälkeen Alfejev suoritti jatko-opintoja ulkomailla ja väitteli bysanttilaisesta teologista ja hengellisestä kirjailijasta Simeon Uudesta Teologista vuonna 1995 Oxfordin yliopistossa Englannissa. Hänen väitöskirjansa ja tutkimustyönsä tieteellisenä ohjaajana toimi Diokleian piispa Kallistos Ware. Väitöskirjan otsikko oli St Symeon the New Theologian and Orthodox Tradition. Väitöskirjatyön ohella Alfejev opiskeli syyrian kieltä, historiaa ja teologiaa tutkija Sebastian Brockin johdolla. Näiden lisäopintojen tuloksena syntyi The Spiritual World of Isaac the Syrian, kirja syyrialaisesta teologista ja hengellisestä kirjailijasta Isak Syyrialaisesta. Teos ilmestyi vuonna 2000, samana vuonna kuin Oxfordin yliopistossa suoritetun väitöskirjan painettu versio.

Työhistoria

Alfejev työskenteli Venäjän ortodoksisen kirkon ulkomaansuhteiden osastolla vuosina 1997–2002. Hänen esimiehenään siellä oli Kirill Gundjajev, josta vuonna 2009 tuli Moskovan ja koko Venäjän patriarkka ja Venäjän ortodoksisen kirkon johtaja. Vuodesta 1996 lähtien Alfejev on ottanut osaa lukuisiin Venäjän ortodoksinen kirkon kahdenvälisiin oppikeskusteluihin eri kirkkojen kanssa. Näitä oppikeskusteluja on käyty esimerkiksi roomalais-katolisen kirkon ja reformoitujen kirkkojen maailmanallianssin, Saksan evankelisen kirkon, Englannin kirkon ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kanssa. Vuonna 1998 hän oli jäsenenä Euroopan kirkkojen konferenssin keskuskomiteassa ja vuonna 1999 Kirkkojen maailmanneuvoston keskuskomiteassa.

Tammikuussa vuonna 2002 Alfejev vihittiin piispaksi Venäjän ortodoksisen kirkon johtajan patriarkka Aleksi II:n johdolla Kristus Vapahtajan kirkossa Moskovassa. Hänet määrättiin Venäjän ortodoksisen kirkon Englannissa sijaitsevan Surožin hiippakunnan apulaispiispaksi. Kyseistä hiippakuntaa johti tuolloin metropoliitta Anthony Bloom (1914–2003). Alfejevilla oli ongelmia tehtävän hoidossa ja hän riitaantui metropoliitta Anthonyn kanssa, minkä johdosta Alfejevista jo heinäkuussa 2002 tuli Podolskin piispa. Hän ryhtyi tuolloin hoitamaan Venäjän ortodoksisen kirkon uutta edustustoa Euroopan unionissa. Tämä tehtävä vei hänet Brysseliin, missä edustusto sijaitsee. Vuonna 2003 Alfejevista tuli Wienin ja Itävallan piispa, mutta hän jatkoi työssään edustustossa. Vuonna 2009 Alfejev siirtyi Venäjän ortodoksisen kirkon ulkosuhteiden johtajaksi Volokolamskin piispaksi Moskovaan. Hän sai arkkipiispan arvon vuonna 2009 ja metropoliitan 2010.

Alfejev tunnettiin patriarkka Kirillin läheisenä työtoverina, jota spekuloitiin jopa Kirillin tulevaksi seuraajaksi. Kesäkuussa 2022 hänet yllättäen nimitettiin Budapestin ja koko Unkarin piispaksi, johtamaan yhtä Venäjän ortodoksikirkon pienimmistä hiippakunnista. Virallisen selityksen mukaan tämä oli eräänlainen rangaistus siitä, että metropoliitta Ilarion oli arvostellut Venäjän hyökkäyssotaa Ukrainassa. Toisaalta samaan aikaan Sveitsissä Fribourgin yliopisto, jossa Alfejev oli opettanut teologiaa, katkaisi Alfejevin työsuhteen, koska tämä ei ollut selkeästi tuominnut Venäjän hyökkäystä. Unkarin riippumattomassa mediassa on arveltu, että koska Viktor Orbánin hallitus suhtautuu suopeasti Venäjän ortodoksikirkkoon ja suojelee sitä lännen pakotteilta, toimipaikka Unkarissa antaa Venäjän kirkolle, patriarkka Kirillin uskotulle ja mahdollisesti sen kautta myös Venäjän ulkomaantiedustelulle ainutlaatuisen hyvät mahdollisuudet toimia Euroopan unionin alueella sekä hallinnoida kirkon Euroopassa sijaitsevaa omaisuutta.

Alfejev sai Unkarin kansalaisuuden ennennäkemättömän nopeasti, vain kolmessa kuukaudessa, ja hankki omistukseensa Budapestin lähistöltä 1700-luvulla rakennetun Vácdukan kartanolinnan. Hän on vakuuttanut rahoittavansa mukavan yksityiselämänsä itse, kirjojensa ja elokuviensa tuotoilla. Hänellä on läheiset suhteet erityisesti Unkarin pienemmän hallituspuolueen kristillisdemokraattien (KDNP) puheenjohtajaan, varapääministeri Zsolt Semjéniin, mutta hän on tavannut henkilökohtaisesti myös pääministeri Orbánin.

Heinäkuussa 2024 riippumaton venäläinen Novaja Gazeta julkaisi Alfejevin henkilökohtaisen avustajan, nuoren venäläis-japanilaisen Georgi Suzukin paljastuksia. Suzukin mukaan Alfejev oli fyysisesti lähennellyt häntä ja uhannut ikävyyksillä, jos Suzuki ei suostuisi nukkumaan hänen vieressään vähissä vaatteissa. Suzuki kertoi julkisuuteen myös yksityiskohtia Alfejevin luksuselämästä. 27. joulukuuta 2024 Venäjän ortodoksisen kirkon Pyhä synodi erotti Alfejevin Budapestin piispan tehtävästä, munkille ja papille sopimattoman elämäntavan vuoksi, ja määräsi hänen uudeksi palveluspaikakseen Tšekin Karlovy Varyssa sijaitsevan Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkon. 

Mielipiteitä teologiasta

Alfejevin omaelämänkerrallisesta materiaalista ilmenee, että erityisesti jumalanpalvelustekstit ja kirkkoisien kirjoitukset muodostavat hänen teologialleen kaikkein keskeisemmän aineiston. Koska Alfejev ei ota erityisesti esille Raamattua, niin voidaan kysyä mikä on ortodoksisen teologian muiden lähteiden ohella erityisesti Raamatun merkitys hänelle. Hän ei omaelämänkerrallisissa teksteissään kertakaan mainitse Raamatun olleen hänelle tärkeä. Raamatun tärkeys on hänelle joko selviö tai sitten hänelle Raamattu ei ole suuremman mielenkiinnon kohde. Toki hän opetti eksegetiikkaa Moskovan hengellisessä seminaarissa ja akatemiassa, mutta kuitenkin kysymys raamatullisen teologian asemasta hänen teologiansa muotoutumisessa jää jokseenkin epäselväksi. 

Omaelämänkerrallisessa materiaalissa ilmenee myös jonkun verran pohdiskelua hänen teologisesta koulutuksestaan ja mitä hän kokee tähdelliseksi siinä. Alfejev mainitsee, että pääkoulutustaan hän ei omasta mielestään saanut yliopistossa eikä hengellisessä akatemiassa, vaan osallistumalla aktiivisesti jumalanpalveluksiin. Tämä siinä mielessä merkillistä, että Alfejev on saanut akateemisen teologisen koulutuksen. Nähtävästi hän kokee muut seikat tähdellisemmäksi teologiselle kehitykselleen, kuin akateeminen koulutus. Alfejev toimitti munkkilaisuutensa alussa useamman vuoden ajan vuorokauden kaikki jumalanpalvelukset päivittäin.

Hän kokee näiden olevan, ja erityisesti jumalanpalvelustekstien olevan teologiaa parhaimmillaan. Alfejev ylistää jumalanpalvelustekstien sisältävän kehittyneellä tavalla ”ortodoksisuuden koko dogmatiikan, koko asketiikan ja koko mystiikan.” Oman kantansa jumalanpalveluksien suhteesta kirkkoisiin Alfejev ilmaisee selvästi, hän näkee jopa jumalanpalvelukset suurempana ja varmempana lähteenä ja kriteerinä teologiassa kuin kirkkoisät. Hän korostaa jumalanpalvelustekstien olevan uskon mittoja ja ohjenuoria. Hänen mukaansa jumalanpalvelustekstit torjuivat tehokkaasti opin vääristymistä ja harhaoppien omaksumista osaksi ortodoksisen kirkon niin sanottua laulettua teologiaa.24 Tässä Alfejevin kannassa ilmenee useasti ortodoksisessa teologiassa korostettu rukouksen ja teologian läheinen suhde.

Toisena perustavanlaatuisena tekijänä omassa teologisessa kasvatuksessaan Alfejev näkee kirkkoisien tekstit. Alfejevin kiinnostus kirkkoisiin nimittäin juontaa juurensa jo nuoruuteen, jolloin hän järjestelmällisesti luki kirkkoisiä venäjänkielisinä käännöksinä. Hän väittää lukeneensa ”kaiken keskeisen patristisen kirjallisuuden, joka oli käännetty venäjän kielelle.” 

Muissa omaelämänkerrallisissa merkinnöissä ja maininnoissa Alfejev kertoo, kuinka hän jo nuorena munkkina innostui erityisesti Iisak Syyrialaisesta. Hän oli nuori munkki eikä luostarissa ollut hänelle sopivaa hengellistä ohjaajaa, joten Alfejev tutustui ja löysi Iisak Syyrialaisen teksteistä mielestään luotettavaa ohjausta hengelliseen elämään. Hän kertoo kirjoittaneensa Iisakin tekstien mieleenpainuvia
lauseita munkkikammionsa seinälle, kunnes se oli täynnä sitaatteja.

Julkaisuja
Suomeksi
Uskon mysteeri. Johdatus ortodoksiseen dogmatiseen teologiaan. Ortodoksisen kirjallisuuden Julkaisuneuvosto. Jyväskylä, 2002.
Rukous – elävä suhde. Logos. Ortodoksinen kulttuurilehti. 2/2008.
Kaikessa musiikissa on Bach. Logos. Ortodoksinen kulttuurilehti. 4-5/2008.

Englanniksi
St Symeon the New Theologian and Orthodox Tradition. Oxford: Oxford University Press, 2000.
The Spiritual World of Isaac the Syrian. Cistercian Studies No 175. Kalamazoo, Michigan: Cistercian Publications, 2000.
The Mystery of Faith. Introduction to the Teaching and Spirituality of the Orthodox Church. London: Darton, Longman and Todd, 2002.
Orthodox Witness in a Modern Age. Geneva: WCC Publications, 2006.
Christ the Conqueror of Hell. The Descent into Hell in Orthodox Tradition. New York: SVS Press (in preparation).

Ranskaksi
Le mystère de la foi. Introduction à la théologie dogmatique orthodoxe. Paris: Cerf, 2001.
L’univers spirituel d’Isaac le Syrien. Bellefontaine, 2001.
Syméon le Studite. Discours ascétique. Introduction, texte critique et notes par H. Alfeyev. Sources Chrétiennes 460. Paris: Cerf, 2001.
Le chantre de la lumière. Initiation à la spiritualité de saint Grégoire de Nazianze. Paris: Cerf, 2006.
Le Nom grand et glorieux. La vénération du Nom de Dieu et la prière de Jésus dans la tradition orthodoxe. Paris: Cerf, 2007.
Le mystère sacré de l’Eglise. Introduction à l’histoire et à la problématique des débats athonites sur la vénération du Nom de Dieu. Fribourg: Academic Press, 2007.

Italiaksi
La gloria del Nome. L’opera dello schimonaco Ilarion e la controversia athonita sul Nome di Dio all’inizio dell XX secolo. Edizioni Qiqajon. Bose, Magnano, 2002.
La forza dell’amore. L’universo spirituale di sant’Isacco il Syro. Bose: Qiqajon, 2003.
Cristo Vincitore degli inferi. Bose: Qiqajon, 2003.

Saksaksi
Geheimnis des Glaubens. Einführung in die orthodoxe dogmatische Theologie. Aus dem Russischen übersetzt von Hermann-Josef Röhrig. Herausgegeben von Barbara Hallensleben und Guido Vergauwen. Universitätsverlag Freiburg Schweiz, 2003. 2. Ausgabe – Fribourg: Academic Press, 2005.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

 Ilarion Alfejev piispa 
 Piispa Ilarion – ortodoksisuuden lähettiläs
 Lars Ahlbäck. KIRKKOISIEN PERINTÖ. Kirkkoisät Ilarion Alfejevin teologiassa. Joensuun yliopisto, teologinen tiedekunta Ortodoksinen teologia Pro gradu -tutkielma, kevät 2008

Luokka:Venäläiset piispat
Luokka:Ortodoksiset piispat
Luokka:Ortodoksiset teologit
Luokka:Vuonna 1966 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt