Maakaupunki

Maakaupunki eli ylämaankaupunki () oli Ruotsissa ja Suomessa kaupunki, jonka tuli hoitaa ulkomaankauppansa tapulikaupunkien välityksellä. Maakaupungit keräsivät omien kauppa-alueidensa tuotteet ja kuljettivat ne tapulikaupunkeihin. Esimerkiksi Pohjanlahden rannikkokaupunkien sallittiin harjoittaa kaupankäyntiä vain Turun ja Tukholman kanssa. Kaupungit kärsivät tästä suuresti vuoteen 1765 saakka, jolloin ne saivat tapulioikeuksia. 

Maakaupunkia ympäröivän maaseudun kanssa kaupankäynti oli vapaata, ja maakaupunkien ympärille muodostui kauppa-alueita. Kauppa-alueeseen kuuluvat pitäjät saatettiin luetella jo kaupungin perustamiskirjassa. Kauppa-alueella käydyn kaupan yksinoikeus oli periaatteessa kyseisellä yhteisöllä, mutta tapulikaupunkien erilaiset oikeudet sekoittivat tilannetta. Esimerkiksi turkulaiset kävivät kauppaa myös Pohjanmaan kaupunkien markkinoilla. Maakaupungit pystyivät suojelemaan kauppa-alueitaan palkkaamalla erityisiä virkamiehiä valvomaan, etteivät naapurikaupunkien porvarit tunkeutuneet sinne. Maaseudulla kaupankäynti oli kiellettyä, paitsi erityisillä markkinoilla.

Kaupungit jaettiin tapuli- ja maakaupunkeihin 1600-luvun alussa annetuilla kauppa-asetuksilla. Suomessa tällaisesta kauppajärjestelmästä luovuttiin vuonna 1879http://www.finlex.fi/fi/laki/alkup/1734/17340003000 Kauppakaaren 2. luku (pelkkä otsikko ja päivämäärä, joka osoittaa, milloin luku kumottiin. 

Lähteet
 Otavan iso tietosanakirja, Otava 1963
 Iso tietosanakirja, WSOY 1997
Viitteet

Luokka:Suomen asutus- ja yhteiskuntahistoria