Ioann Konstantinovitš Romanov

pienoiskuva|Ioann Konstantinovitš Romanov
Ruhtinas Ioann Konstantinovitš Romanov (5. heinäkuuta [J: 23. kesäkuuta] 1886 Pavlovskin palatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 18. heinäkuuta 1918 Alapajevsk, Neuvosto-Venäjä) oli venäläinen Romanov-sukuun kuulunut aatelinen.

 Suku ja koulutus 
Hän oli suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš Romanovin ja herttuatar Elisabet Saksi-Altenburgin esikoinen. Hänellä oli kahdeksan sisarusta, joista kaksi kuoli lapsina. Vain muutama päivä Ioannin syntymästä tuli voimaan laki, jonka mukaan suuriruhtinaan ja suuriruhtinattaren arvonimien myöntäminen rajattaisiin vain keisarin lapsiin ja lapsenlapsiin. Seuraavien sukupolvien arvonimiksi tulisi ruhtinas ja ruhtinatar ja puhuttelunimeksi korkeus eikä keisarillinen korkeus.

Ioann ja hänen veljensä Gavriil Konstantinovitš Romanov valmistuivat muiden kadettien rinnalla sotakoulusta 14. kesäkuuta 1907. Ioann nimitettiin Hänen Majesteettinsa henkivartiokaartin ratsujoukkoihin vuonna 1908. Hän osallistui vuonna 1914 ensimmäisen maailmansodan taisteluihin neljän nuoremman veljensä kanssa, joista Oleg kuoli taistelussa saamiinsa vammoihin lokakuussa 1914. Hän sai sota-ansioistaan Pyhän Yrjön ritarikunnan ristin.  

Avioliitto ja lapset

Elena oli äitinsä vuonna 1890 menetettyään varttunut nelivuotiaasta lähtien Venäjällä tätiensä Montenegron prinsessa Anastasia Nikolajevnan (1868–1935), joka oli naimisissa suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanovin kanssa ja Militza Nikolajevnan (1866–1951), joka oli naimisissa Pjotr Nikolajevitš Romanovin kanssa — huostassa ja käynyt arvostettua Smolnan instituuttia, kuten hänen äitinsä ja tätinsäkin olivat tehneet. Kihlauksen järjesti kolmas täti, Italian kuningatar Elena, joka otti nuoren prinsessa Elenan luokseen ja kutsui Ioannin sinne vierailulle. Poika yllätti kaikki kosimalla lähes välittömästi. Ajatus siitä että Ioann ylipäänsä tahtoi avioitua, herätti suvussa huvittuneisuutta, sillä tämä pitkä ja melko arkisen oloinen nuorimies oli hiljainen ja erittäin uskonnollinen ja oli ajatellut ryhtyvänsä munkiksi. Hän sävelsi myös itse kirkkomusiikkia ja hänellä oli oma kvartetti Pavlovskissa Tjarlevon kylässä sijaitsevassa Kristuksen kirkastumisen kirkossa, jota johti Pietarin konservatorion professori Nikolai Kedrov. Hyväntekeväisyystyöstään tunnetuksi tullut suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna oli hänen läheinen ystävänsä.    

He avioituivat 21. elokuuta 1911. Liitosta tuli rakkausavioliitto, jossa Ioannin lempeys tasapainotti Elenan kiivasta luonnetta. Aviomiehen palattua hoitamaan velvollisuuksiaan Hänen Majesteettinsa henkivartiokaartissa esikuntakapteenina sekä keisari Nikolai II:n adjutanttina Elena opiskeli lääketiedettä Pietarin yliopistossa, mutta joutui heidän ensimmäisen lapsensa syntymän vuoksi vastentahtoisesti luopumaan opinnoistaan.

Heille syntyi kaksi lasta: 
 Vsevolod Ioannovitš Romanov (20. tammikuuta 1914 Marmoripalatsi, Pietari – 18. kesäkuuta 1973 Lontoo), avioitui kolme kertaa: vuonna 1939 Lady Mary Lygonin (1910–1982) kanssa, avioero 1956; vuonna 1956 unkarilaisen aatelisen Emilia de Gosztonyin kanssa (1914–1993), avioero 1961 ja vuonna 1961 Valli Knustin (1930–2012) kanssa. Avioliitot olivat lapsettomia. 
 Jekaterina Ioannovna Romanova (12. heinäkuuta 1915 Pavlovskin palatsi – 13. maaliskuuta 2007 Montevideo, Uruguay), avioitui vuonna 1937 italialaisen diplomaatti, Farace de Villafioren markiisi Ruggero Faracen (1909–1970) kanssa; heille syntyi kolme lasta: Nicoletta Grundland (s. 1938), Fiammetta Zanelli (s. 1940), ja Farace dei Villafioren markiisi Giovanni Farace (s. 1943). Kaikille heille syntyi jälkeläisiä.

Jekaterina Iannovna oli viimeinen ennen vallankumousta syntyneistä Romanovien lapsista.

Vallankumous ja kuolema
Maaliskuussa 1918 Ioann Konstantinovitš joutui ilmoittautumaan Tšekan toimistoon ja lähtemään junalla Pietarista kohti Jekaterinburgia. Samalla junalla lähtivät myös suuriruhtinas Sergei Mihailovitš Romanov, Ioannin kaksi veljeä, ruhtinaat Igor Konstantinovitš Romanov ja Konstantin Konstantinovitš Romanov nuorempi sekä suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna, tämän seuralainen nunna Varvara Jakovleva, Sergein sihteeri Fjodor Remez ja suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitšin poika, runoilija Vladimir Palei. pienoiskuva|Suuriruhtinas Sergei Mihailovitšin, ruhtinas Ioann ja Konstantin Konstantinovitšin arkut Kaikkien pyhien marttyyrien kirkon kryptassa Pekingissä vuonna 1950.
Toukokuussa heidät kaikki siirrettiin Alapajevskiin, missä heitä pidettiin kahden kuukauden ajan vangittuina koulurakennuksessa. Vastarintaa tehnyt Sergei Mihailovitš ammuttiin ja muut työnnettiin läheisellä metsäalueella sijainneeseen kaivoskuiluun keisariperheen kuoleman jälkeisenä yönä 18. kesäkuuta 1918. Ruumiit löydettiin samana syksynä ja todennäköisin kuolinsyy oli nälkään ja janoon menehtyminen tai 20 metriä syvään kaivoskuiluun putoamisesta syntyneet vammat.Алапаевская трагедия // Русская газета. — Париж, 1924. — № 51. — P. 2. Alapaevskin tragedia // Venäläinen sanomalehti. - Pariisi, 1924. - nro 51. - s. 2.

Suuriruhtinas Ioann Konstantinovitš haudattiin vuonna 1920 Pyhä Serafim Sarovilaisen kirkkoon, joka sijaitsi hautausmaalla Venäjän teologisen lähetystyön aseman pohjoispuolella Andingmun portin lähellä 2 kilometriä Pekingistä. Kirkon rappioiduttua arkut siirrettiin vuonna 1938 japanilaismiehityksen aikana Pekingin Kaikkien pyhien marttyyrien ortodoksisen kirkon kryptaan. Vuoden 1957 jälkeen Ioannin ja hänen veljiensä jäännöksiä ei ole enää paikallistettu sen jälkeen, kun kirkko purettiin Neuvostoliiton hallituksen päätöksellä ja paikalle tehtiin lähetystörakennuksia ja leikkikenttä. Kirkon hautausmaan paikalle on perustettu vuoden 1986 jälkeen puistoalue ja kryptan kohdalle golfkenttä.

 Asiasta lisää 

 Fomin, Sergei (toim.): Ioann Konstantinovitš Romanovin elämäkerta (venäjäksi) Russkaja linija, 2005 

Lähteet


 Viitteet 

Luokka:Romanov-suku
Romanov, Ioann Konstantinovitš
Romanov, Ioann Konstantinovitš
Romanov, Ioann Konstantinovitš