Boy George

Boy George (oik. George Alan O’Dowd, s. 14. kesäkuuta 1961 Eltham, Lontoo) on brittiläinen laulaja-laulunkirjoittaja ja Culture Clubin solisti.  Culture Clubin kulta-aikana, joka kesti yhtyeen ensihitistä ”Do You Really Want to Hurt Me” (1982) aina vuoteen 1984, Boy George lauloi Motownista inspiroituneita kappaleita samalla kun omaksui androgyynin imagon. 

1990-luvulla hän löysi vakaan jalansijan elektronisen tanssimusiikin parissa, julkaisi omia singlejään ja loi DJ:nä maineen, joka kantoi 2000-luvulle asti. Boy George onnistui myös palaamaan valtavirtaan esittämällään The Crying Game -elokuvan tunnuskappaleella.
 Elämä ja ura 
George Alan O’Dowd syntyi 14. kesäkuuta 1961 Kentissä Englannissa. Hän kiinnostui musiikista post-punkin aikakaudella, sai vaikutteita glamista ja inspiroitui yhtä lailla Siouxsie & the Bansheesistä kuin Patti Smithistäkin. Boy George alkoi pyöriä Englannin punk-klubeilla ja nousi esiin erityisesti Blitz-klubilla. Lopulta Sex Pistolsin manageri Malcolm McLaren kiinnitti huomionsa O’Dowdin androgyyniin olemukseen. McLaren halusi Boy Georgea uuteen Bow Wow Wow -yhtyeeseen. Yhteistyö ei kuitenkaan toiminut, ja O’Dowd päätti perustaa oman yhtyeensä yhdessä basisti Mikey Craigin, rumpali Jon Mossin ja kitaristi Roy Hayn kanssa. Tässä vaiheessa hän otti nimekseen Boy George. 

 Culture Club 
Uusi yhtye sai nimekseen Culture Club, ja se solmi levytyssopimuksen Virginin kanssa. Vuonna 1982 ilmestynyt debyyttialbumi Kissing to Be Clever teki yhtyeestä välittömästi kansainvälisen sensaation. ”Do You Really Want to Hurt Me” nousi Britannian listaykköseksi ja kipusi kärkisijoille eri puolilla Eurooppaa sekä Yhdysvalloissa sijalle kaksi. Seuraavat singlet ”Time (Clock of the Heart)” ja Pohjois-Amerikassa ”I’ll Tumble 4 Ya” pitivät yhtyeen Top 10:ssä, ja Boy Georgen nokkeluus sekä crossdressing-tyyli nostivat hänet supertähdeksi. Yhtyeen toinen albumi Colour by Numbers vahvisti menestyksen, etenkin hittien ”Church of the Poison Mind” ja ”Karma Chameleon” ansiosta. Jälkimmäinen nousi listaykköseksi Britanniassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa.

Vuonna 1984 julkaistu Waking Up with the House on Fire merkitsi suosion hiipumista. Sen päätössingle ”The War Song” ylsi Britannian kakkossijalle mutta jäi Yhdysvalloissa sijalle 17. Boy Georgen tähti loisti silti kirkkaana: hän esiintyi cameo-rooleissa The Max Headroom Show’ssa, The A-Teamissä ja vuoden 1985 Rolling Stone -lehteen sijoittuvassa elokuvassa Perfect. Neljäs albumi From Luxury to Heartache ilmestyi 1986, ja vaikka sen ensimmäinen single ”Move Away” menestyi hyvin (sija 7 Britanniassa ja 12 Yhdysvalloissa), levy vajosi nopeasti listoilla, ja yhtye hajosi.

 Sooloura 
Seuraavana vuonna Boy George julkaisi soolodebyyttinsä Sold. Britanniassa levy tuotti ykköshitin David Gatesin kappaleen ”Everything I Own” cover-versiolla, mutta Yhdysvalloissa se jäi vähälle huomiolle. Boy George jatkoi kuitenkin työtä väsymättä: Tense Nervous Headache ilmestyi 1988 ja Boyfriend 1989. Nämä julkaistiin vain Britanniassa ja Euroopassa, kun taas Yhdysvalloissa Virgin päätti niputtaa niistä kohokohtia kokoelmaan High Hat (1989).

Näiden levyjen jälkeen Boy George perusti Virginin alaisen levy-yhtiön More Proteinin, joka julkaisi hänen uuden projektinsa Jesus Loves Youn tuotantoa. Yhtye ammensi undergroundin house-vaikutteisista tanssiliikkeistä ja Boy Georgen uudesta Hare Krishna -kiinnostuksesta. Ensimmäinen single ”After the Love” ilmestyi 1989, ja albumi The Martyr Mantras julkaistiin 1990. Seuraavaa albumia Popularity Breeds Contempt ennakoi vuoden 1992 single ”Sweet Toxic Love”, mutta kun kappale epäonnistui listoilla, Virgin hyllytti levyn ja yhtye päättyi lyhyeen.

 Crying Game 
Jesus Loves You -vuosien aikana George isännöi myös The Power Station -kanavan musiikkiohjelmaa, mutta hänen valtavirtaan paluunsa tapahtui 1992 Neil Jordanin elokuvan The Crying Game myötä. Boy Georgen tulkinta Dave Berryn vuoden 1964 kappaleesta ”The Crying Game” nousi hitiksi (sija 22 Britanniassa ja 15 Yhdysvalloissa), ja elokuva sai sekä BAFTA-palkinnon että kuusi Oscar-ehdokkuutta. Boy George alkoi sen jälkeen panostaa DJ-uraan ja pysyi vahvasti mukana tanssiskenessä koko 1990-luvun ajan. 

Hän julkaisi myös omaelämäkertansa Take It Like a Man (1995) ja levyn Cheapness and Beauty, joka kuitenkin epäonnistui hyödyntämään ”The Crying Game” -hitin menestystä. Seuraava levy ilmestyi vain verkossa vuonna 1999 nimellä The Unrecoupable One Man Bandit, Vol. 1.

 Culture Clubin paluu 
Culture Club palasi yhteen 1998. Se esiintyi akustisessa VH1 Storytellers Live -ohjelmassa toukokuussa. Marraskuussa julkaistiin kokoelma Greatest Moments, johon lisätty single ”I Just Wanna Be Loved” nousi Britannian Top 10:een. Tämä rohkaisi yhtyettä tekemään uuden albumin Don’t Mind If I Do (1999), joka nousi sijalle 64 Britanniassa. Uusi kiertue ja 20-vuotisjuhlakonsertti Royal Albert Hallissa 2002 päättivät paluun.

Samaan aikaan Boy George työskenteli Taboo-musikaalin musiikin parissa. Teos kuvasi hänen nuoruuttaan Lontoon klubiskenessä, ja se sai ensi-iltansa West Endissä 2002 sekä Broadwaylla 2003. Musikaali keräsi ylistystä ja Tony-ehdokkuuksia, myös BoyGeorge itse sai useita. Hän julkaisi akustisen levyn U Can Never B2 Straight (2002), joka sisälsi musikaalin kappaleita sekä uusia ja vanhoja lauluja.

2000-luvun alussa BoyGeorge käytti väliaikaisesti taiteilijanimeä The Twin ja julkaisi elektronisia tanssisinglejä. Hän keskittyi DJ-uraansa, radiotyöhön ja televisioon sekä julkaisi toisen omaelämäkertansa Straight (2005). Vuonna 2008 hän julkaisi Ordinary Alien -tanssialbumin, jonka tuotti Kinky Roland. Vuonna 2011 puhuttiin Culture Clubin 30-vuotisjuhlakiertueesta, mutta vain kaksi konserttia toteutui. Lopulta yhtye kuitenkin palasi yhteen, ja vuonna 2014 se ilmoitti kiertueesta, joka käynnistyi kunnolla 2015. Samalla kerrottiin tulossa olleesta Tribes-albumista. Se jäi julkaisematta, mutta sen materiaalia kuitenkin hyödynnettiin vuoden 2018 Life-albumilla, joka nousi Britannian listalla sijalle 12.

Boy George palasi soolona tammikuussa 2021 levyllä Cool Karaoke, Vol. 1, joka julkaistiin hänen omalla BGP Records -levymerkillään. Levyllä kuultiin yhteistyötä Kim Wilden ja tosi-tv-tähti Asaf Gorenin kanssa. Muutamaa kuukautta myöhemmin Boy George esiintyi vieraana BBC:n Paul Weller: Live at the Barbican -ohjelmassa.

 Rikokset 
1980-luvun puolivälissä alkoi liikkua lehtihuhuja Boy Georgen terveydestä. Myöhemmin hän paljasti olleensa heroiniriippuvainen ja hakeutuneensa hoitoon vuonna 1986. Vuonna 2005 hän päätyi lehtien otsikoihin huumeongelmiensa takia: hänet pidätettiin Manhattanilla murtoilmoituksesta ja kokaiinin hallussapidosta.

Tammikuussa 2009 Boy George tuomittiin 15 kuukaudeksi vankeuteen prostituoidun vapaudenriistosta. Tapaus sattui vuoden 2007 alkupuolella, jolloin Boy George oli kahlinnut norjalaisen miesseuralaisen ja pahoinpidellyt tätä. Boy George on saanut aiemminkin tuomioita muun muassa huumeiden hallussapidosta.Discotähti Boy George vangitsi miesprostuoidun, Stara.fi, 30.4.2007Boy George vankilaan miesprostuoidun kahlitsemisesta, Iltalehti, 16.1.2009Boy George vankilaan pitkäksi aikaa, MTV3 Viihdeuutiset, 16.1.2009

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Brittiläiset laulajat
Luokka:Vuonna 1961 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt